PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Země. Domov milionů druhů živočichů.
Ale co asi tak žije… mimo ni?
Astronomové už mimo naši sluneční soustavu
objevili tisíce planet.
Věří, že jich tam jsou další biliony.
Pokud existuje život jen na malé části z nich,
pak vesmír musí… kypět životem.
Všichni živí tvorové mají stejné potřeby:
krmení…
rozmnožování…
vývoj.
Pokud aplikujeme zákony pozemského života
na zbytek vesmíru…
můžeme si udělat představu,
co by tak mohlo žít…
v mimozemských světech.
Většina planet, které známe, jsou hotové peklo
a představa, že zde něco žije, je zcela nereálná.
Ale je úžasné, kde všude se život dokáže uchytit.
Kam až má paměť sahá, mi máma vždycky říkala, že jsem mimozemšťanka.
Protože už od začátku jsem byla hlavou v kosmu.
Vždycky jsem se tam chtěla vydat, abych mohla prozkoumat vesmír.
DANÁKILSKÁ PROLÁKLINA ETIOPIE
Panebože.
KENNDA LYNCHOVÁ ASTROBIOLOŽKA
Tohle je nejúžasnější místo, co jsem kdy viděla.
V mých snech takhle vypadaly jiné planety.
Je to neuvěřitelné.
Je to tak.
Danákilská proláklina je mezi místními známa jako „Brána do pekla“.
Je sto dvacet metrů pod hladinou moře a probíhá tu vulkanická činnost.
Je to nejteplejší místo na Zemi.
Jsme na 79 °C. 82 °C.
A tady je nejvíc, 87 °C.
Pokud může život existovat tady,
existuje i v jakémkoliv z mnoha světů ve vesmíru.
Život na jiných planetách bude mít vlastní chemii.
Jestli vypadá přesně jako ten náš,
nevíme, ale bude tam nějaká chemie, co jim pomůže přežít.
A tahle chemie bude mít taky svoje omezení.
Například veškerý život se skládá z buněk.
Uvnitř těchto buněk jsou biomolekuly,
které umožňují buňkám, aby fungovaly, žily a pracovaly.
To je naše strojní zařízení, které běží a zařizuje tu chemii,
co udržuje život v chodu.
A my vážně chceme pochopit, jak tohle soustrojí funguje.
A co je příčinou, když se ten stroj porouchá.
Donedávna se předpokládalo, že je zdejší prostředí pro život příliš extrémní.
Astrobiologové sem však jezdí hledat jednoduché jednobuněčné mikroby…
takzvané extrémofily.
Mikrobi jsou příliš malí na to,
abychom je viděli pouhým okem, proto nestačí jen nabrat vodu
z jezer a prohlížet pod mikroskopem hemžící se breberky.
Jediný způsob, jak odhalit přítomnost extrémofilů,
je najít stopy jejich DNA…
s pomocí přenosného genetického sekvenátoru.
Je to miniaturní zařízení velmi citlivé na teplotu.
A jsme na jednom z nejteplejších míst na Zemi.
Takže tady v terénu máme chladicí blok,
aby se nám nepřehříval. A procházíme si kanály.
A máme…
Máme sekvenci!
Opravdu se nám to povedlo.
Máme tu DNA.
Nádhera.
Sekvenování DNA je důkazem,
že extrémofilové dokážou přežít v kyselých vodách Danákilu.
Jsou to superhrdinové mezi mikroby a je to prostě úžasné,
protože se můžeme dozvědět víc o různých strategiích a mechanismech,
které používají, aby přežili v tomhle typu prostředí.
Nalézt zde živé organismy znamená, že se otevírají úžasné možnosti.
Některé životní formy jsou dostatečně odolné, aby přežily kdekoliv…
dokonce i v těch nejodlehlejších zákoutích vesmíru.
Hvězda typu červený trpaslík.
Nejběžnější typ hvězdy v naší galaxii.
Představte si planetu
na tak blízké oběžné dráze, že je její rotace zablokována gravitací hvězdy.
Je tedy ke svému slunci natočená vždy toutéž stranou.
Toto je Janus.
Jak by se život přizpůsobil takto extrémnímu světu?
Na jedné straně planety je trvale den,
vyprahlá poušť.
Na té druhé potom věčná noc,
zmrzlá krajina stínů.
Mezi těmito dvěma světy je proužek trvalého příšeří.
Z chladné strany sem přitéká voda z tajícího ledu
a hloubí v krajině kaňony.
I tady, kde je planeta nejmíň nehostinná,
je málo vegetace.
Ale hluboko v těchto kaňonech
přebývá neobyčejný pětinohý tvor…
pentapod.
Není větší než kočka
a na Janusu představuje dominantní formu života.
Dokáže se přizpůsobit jakýmkoli podmínkám.
Na studené straně
je podsaditý a chlupatý.
Na horké straně je lesklý, útlý a mrštný.
Aby přežili, dokážou se pentapodové…
stát čímkoliv.
Na Zemi se všichni živočichové přizpůsobují svému prostředí.
Ale někteří jsou přizpůsobivější než druzí.
ÚDOLÍ ARIMA TRINIDAD
Ta stezka, po které jsem sem přišla,
je nádherně ohraničená, až byste
předpokládali, že ji vytvořilo nějaké větší zvíře, nebo snad člověk.
Ale doopravdy to byli mravenci.
Konkrétně listožraví mravenci.
Teď je tu zdánlivý klid,
ale když se sem vrátíme v noci, uvidíme mravenčí superdálnici,
po které putují listy směrem k jejich hnízdu.
Páni!
Podívejte se na to.
Tohle je mravenčí hnízdo.
Můžete nahlédnout do srdce téhle kolonie. Děje se tu spousta věcí.
Listožraví mravenci jsou rozdělení na různé kasty.
Jsou tu vojáci,
jsou tu různí dělníci,
je tu také královna.
Je jediná, kdo klade vajíčka, a královna bývá vždy jen jedna.
Bez ní by tu nic nebylo.
Mravenčí kolonie závisí na dělbě práce.
Různé kasty mají různé úkoly
a jejich příslušníci jsou nejrůznějších tvarů a velikostí.
Teď jsem chytila jednoho z vojáků
a současně i hodně malého dělníka.
A to není ten nejmenší dělník v téhle kolonii,
ale už k němu má blízko.
A tu vojandu sotva udržím.
Je to fakt těžké. Cítím její sílu.
Cítím, jak se snaží osvobodit. Má čelisti dokořán.
Ale ten rozdíl je neuvěřitelný
a stejně tak i představa, že pocházejí ze stejné larvy.
Všichni mravenci v kolonii jsou blízce spříznění.
Většinu genů mají stejných.
Jak ale rostou,
některé geny se aktivují, zatímco jiné vypnou,
v závislosti na potravě, kterou dostávají.
Každý z nich se může stát dělníkem, sklízečem, nebo vojákem.
Takže tato schopnost utvářet různé tvary a formy ze stejného výchozího materiálu
se obecně označuje jako polyfenismus.
Slovo „poly“ znamená mnoho, a „fenismus“ označuje tvary.
Tenhle pavouk udělal přesně to, čemu se celou noc snažím vyhnout.
Vstoupil přímo na jednu ze stezek těchto listožravých mravenců.
A to neudělal dobře.
Tady vidíte sílu mravenčích vojáků a jejich čelistí.
Pokud něco naruší kolonii,
mají za úkol to zlikvidovat. A přesně tohle udělali.
Páni.
No a teď napadli i mě.
To bude bolet.
Už po mně jdou.
Takže každý tvor, který má schopnost proměňovat se a reagovat
na změny svého prostředí tak rychle jako mravenci,
má úžasnou výhodu nejen v souvislosti s přežitím,
ale může vlastně ovládnout svůj svět.
TEPLOTNÍ ROZMEZÍ
Na Janusu
jsou mistři polyfenismu pentapodové.
Stejně jako mravenci se dokážou vyvíjet do různých podob.
Avšak život všech začíná ve stejném místě…
v Zóně příšeří.
Párek dospělých je připraven k páření.
Jsou to současně samci i samice:
hermafroditi.
Potomky může mít každý…
šance na úspěch se tím zdvojnásobuje.
Po spáření pentapod opouští svůj úkryt v kaňonu.
Vyšplhá na vyvýšené místo…
kde přivede na svět larvy.
Nahoře neustále vanou větry mezi chladnou a horkou stranou planety.
Ale vítr umožňuje larvám rozptýlit se na větší plochu.
Tak mohou kolonizovat planetu.
Na horké straně je voda vzácná…
k její kondenzaci dochází jen ve stinných oblastech.
Pokud není co jíst, jdou dál.
S pěti nohama se mohou posouvat do všech stran.
A jejich deseti očím
jen tak něco neunikne.
Jakmile ucítí jídlo,
použijí k jeho vyhrabání chapadla.
Musí využít každou dostupnou příležitost.
OHŇOVÉ ÚDOLÍ NEVADA, USA
Život v jakékoliv poušti je utrpení.
Přežijí ti nejodolnější.
A v přírodě
je málokdo odolnější…
než štír.
- Tak co? - Myslím, že ne.
Má první dětská vzpomínka na štíra
je, když mi bylo deset, tehdy jsem viděl hodně velkého.
Zakřičel jsem „mami“!
Tak mi vyrazila na pomoc
a povídá: „Co je? Co se stalo?“
Tak jsem ukázal na toho štíra na stropě
a říkám: „Ta potvora mě chce sníst.“
pekáč. Je to jenom simulace.
No a jako roztomilá mexická matka
vzala sandál a toho malýho parchanta rozmázla po stropě.
Carlos Santibáñez-López je dnes na štíry odborník,
který se specializuje na studium jejich jedu.
Chodím v noci a používám ultrafialové světlo,
protože v něm štíři září.
Mají v krunýři speciální bílkovinu.
Jo, koukni se na tohohle.
Podívej!
Jejich tu spousta.
Jo, to je nádhera.
Štíři se za 400 milionů let prakticky nezměnili.
Jsou dokonale přizpůsobení pro život v poušti.
Štíři mají velmi pomalý metabolismus.
Dokážou přežít dlouhá období bez potravin i vody.
Máme záznamy o druzích, které vydržely celý rok,
aniž by cokoliv pozřely.
Zbývá jim přesně tolik energie, aby si zachovali
základní funkce, které je udržují při životě.
Musí mít jistotu, že až se objeví další potrava,
uloví ji.
Proto se u štírů vyvinula spousta zbraní, s jejichž pomocí dokážou lovit,
včetně té nejdůležitější…
jedu.
Aby mohl prostudovat jed štírů,
musí ho Carlos odebrat z ocasních žláz.
Jed je silný koktejl, který obsahuje minerály, soli
a stovky bílkovin s odlišný fungováním.
Snažíme se být co nejrychlejší.
Ke stimulování svalstva používáme elektřinu.
Odebereme jen velmi malé množství,
malou kapičku.
Ale ta kapička je tak cenná, že o ni nechceme přijít.
Dej mu hezkou masáž.
Jo. Je tam malá kapička.
Jo, to je v pohodě.
Takže to funguje. Máme jed.
Je tam, ale je to maličká kapka.
- Je to tak. - Vidíš ji?
- Ano. - Je to jako kapka vody.
Jed je natolik účinná zbraň,
že ho používají plazi, hmyz i ryby.
Vyvíjela se, odděleně, nejméně třicetkrát.
Čím častěji narazíme na stopy vývoje jedu na Zemi,
tím je pravděpodobnější, že existuje i na jiných planetách.
Na žhavé straně Janusu
používají pentapodové jed k lovu své kořisti.
Ale osamělý lov je riskantní.
Dokonce i jedovatý predátor je proti velké skupině
bezmocný.
Na studené straně planety je to stejně náročné.
V nekonečné temnotě a bez energie ze slunce…
jak tu vůbec může něco přežít?
Na Zemi téměř všechen život závisí na slunečním svitu.
Rostliny přeměňují sluneční energii na potravu,
ze které žijí další životní formy.
Jenže i na Zemi najdete zvláštní místa,
kde se život vyvinul beze světla.
CUEVA DE VILLA LUZ MEXIKO
Když uvažuji o výpravě do takovéhle jeskyně, jedno vím jistě:
je to nepřátelské prostředí.
- Trochu se zamlžuje. - Jo.
Je tam spousta možností, jak umřít.
Jedním z největších rizik v této jeskyni je spousta sirovodíku.
Sirovodík vás může zabít.
- Můžeme? - Jo.
A tak se mnou jde manžel, dělá něco jako bezpečnostního technika.
Nebojí se nás vytáhnout ven se slovy:
„Už je čas, už jste si užili dost.“
Cueva De Villa Luz je bludiště vápencových chodeb.
Sirovodík vybublává vzhůru ze zemské kůry.
Slučuje se s kyslíkem, vytváří kyselinu sírovou a dává vodě mléčně bílé zabarvení.
A přesto tu jsou některé formy života
a dokonce se jim tu daří.
Brčka…
ze kterých odkapávají celé kolonie bakterií.
Na jednom brčku žije velké množství organismů.
Místo, aby spoléhali na fotosyntézu,
živí se sirovodíkem
a používají ho jako zdroj energie.
- Připraven k zážehu? - Jo.
Ať je to hezky sterilní.
Tak jo, zavíčkovat, prosím.
Teď si vezmeme tyhle.
Tak jo.
Ano. Jedno brčko.
Tohle jsou jedna z nejlepších brček na světě.
Tolik kyseliny.
Jsou kyselejší než kyselina z autobaterie.
Vyvinul se tu celý ekosystém,
pro který jsou brčka zdrojem potravy.
Tvorové, kteří nikdy neviděli denní světlo.
Vidíš to?
Jo, vidím.
Jsou tam nějaké hodně velké, támhle napravo.
Kdykoliv vidíte některou z těch bílých stužek bakterií,
jdou po ní ryby.
A tady jsou ještě další. Vidíš? Tady je jedna velká, vidíš ji?
Už se blíží. A už ji má!
Studium života v naprosté temnotě
rozšířilo naše možnosti hledání života na jiných místech ve vesmíru.
Přimělo nás připustit, že bychom mohli najít život v oblastech,
které nás nikdy nenapadly.
- Dvacet pět. - Dvacet pět.
Začíná to pěkně stoupat.
Tak jo. Asi bychom odsud měli zmizet.
Každý život potřebuje nějakou formu energie.
Na horké straně planety Janus je to svit jejího slunce.
Na chladné straně přichází z hlubin planety.
Geotermální aktivita.
Když sopečný tlak tlačí vodu na povrch,
přichází s ním vlna nového života…
a pentapodi vyrážejí do akce.
Jsou po larvách, které se objevují, v okolí geotermálních jezírek.
Ale tak snadné to není.
U larev se vyvinul obranný mechanismus.
Vyskakují a vydávají varovný signál pro ostatní.
Ve snaze přežít jednají jako jeden organismus.
Na Zemi někteří živočichové využívají světlo stejným způsobem…
k vysílání signálů.
ALLEGHENY NATIONAL FOREST PENSYLVÁNIE, USA
Každý světelný bod, který tu vidíte, je světluška.
Zaregistrujete je ihned, jak začne zapadat slunce.
Jako jiskřičky vylétající z ohně.
Je to velkolepá podívaná, a čím je větší tma, tím je hezčí.
Světlo slouží světluškám jako forma komunikace.
Jsou jediným suchozemským tvorem,
který komunikuje prostřednictvím vlastního světla.
U světlušek se rozvinula bioluminiscence
jako varování predátorům,
že jsou plné toxinů a že by se jim měli zdaleka vyhnout.
Stejný mechanismus
používají i k nalezení partnera.
Světlušky produkují světlo s pomocí orgánu na břiše, takzvané lucerny.
V tomto orgánu se nachází enzym,
který produkuje jeden foton světla. Tato chemická reakce vyžaduje kyslík.
Takže řízením přísunu kyslíku ke své lucerně
dokážou vyvolávat záblesky. Mohou tuto chemickou reakci vypínat
a znovu aktivovat a s pomocí záblesků komunikovat mezi sebou.
Samečci poletují dokola a dělají si takovou menší reklamu,
ty záblesky jako by říkaly: „Tady jsem. To jsem já, podívej.“
A samičky mezitím čekají dole na zemi a dívají se vzhůru.
A když uvidí někoho, kdo se jim zamlouvá, zablikají.
A samec přiletí blíž a znovu zabliká.
Ona odpoví bliknutím a pak přiletí k sobě a spáří se.
Takže je to ve skutečnosti jeden velký koketní tanec,
který vidíme přímo před sebou.
Každý druh si vytváří svůj vlastní jazyk,
s jehož pomocí se najdou ve tmě.
Ale používat světlo ke komunikaci v sobě skrývá riziko.
Existují druhy, u kterých se vyvinula schopnost vysílat falešné signály.
Máme před sebou dravou samičku světlušky rodu Photuris,
také se jim říká femme-fatale, protože se o nich ví,
že k sobě lákají samečky jiných druhů, aby je sežraly.
Dokážou se napíchnout na komunikaci mezi samečkem a samičkou
a využít ji ve svůj prospěch.
Poznáte, že je to dravá světluška,
protože její lucerna má odlišný tvar.
Svítí jen dvě malé linky, vypadá to skoro jako rovnítko.
Takže tu bude létat sameček, který hledá partnerku, a ona,
jakmile sameček blikne, zabliká v odpověď,
jako kdyby byla samička téhož druhu.
Napodobují tedy samičky jiného druhu,
aby přilákaly samečky, ale nemají v úmyslu se pářit…
chtějí samečka sežrat.
A dělají to velmi dravým způsobem.
Toto je klasický příklad predátora používajícího mimikry.
Jeden druh kopíruje chování jiného…
aby ho zabil.
Lež a klam jsou ve zvířecí říši, řekla bych, poměrně rozšířené.
A asi by to tak mělo fungovat na jakékoliv planetě.
Na Janusu se larvy snaží přežít za pomoci světla.
Ale jejich systém je brzy infiltrován.
Jakmile pentapodi odchytí pár larev, absorbují jejich bioluminiscenci…
a začnou napodobovat jejich varovné signály.
Larvy před záblesky světla instinktivně uskakují.
Ovšem tentokrát je to past.
Pentapodi je mají tam, kde je chtěli mít.
A opět je tajemstvím jejich přežití schopnost přizpůsobit se.
Ale pro všechny tvory na Janusu
platí, že jejich přežití závisí na jednom klíčovém elementu.
Ať už hovoříme o světě horka, chladu, či příšeří.
Je to voda.
GEOTERMÁLNÍ OBLAST HVERIR, ISLAND
Každý zná příběh o Mášence a třech medvědech.
Vplížila se do jejich domu a chtěla jim sníst kaši.
První miska je moc horká.
Druhá je zase hrozně studená.
Až teprve když ochutná ze třetí misky, je šťastná.
„Tahle,“ říká Mášenka,
„je ta správná.“
Když se rozhlížíme po vesmíru a pátráme po životě,
hledáme podmínky, které jsou „přiměřené“.
A „přiměřené“ je v tomto případě
definováno přítomností jediného faktoru:
vody.
Voda je nositelem základních prvků pro život na planetě…
i v rámci každého živého organismu.
Jde o nejdůležitější látku ve vesmíru.
Voda je nám všem důvěrně známá,
takže se nikdo nepozastaví na tím, jak je zvláštní.
Voda sestává z jednoho atomu kyslíku…
a dvou atomů vodíku.
A s ohledem na povahu těchto prvků a druh vazby
tu máme negativní povrchový náboj na straně kyslíku
a pozitivní u obou vodíků.
To znamená, že každý vodík v molekule
vodíku může interagovat s kyslíkem v sousedních molekulách.
Pokud bude tato přitažlivost u miliard dalších sousedních molekul,
získáte látku, která je velmi soudržná.
Molekuly vody přitahují nejen samy sebe,
ale též každou další molekulu, s níž se dostanou do kontaktu.
Rozpojují jiné látky,
rozkládají je a rozpouštějí.
Voda je univerzální rozpouštědlo,
protože má jedinečnou schopnost rozpouštět živiny a chemikálie.
S jistotou můžeme říct, že první jiskřička života na Zemi se neobjevila na souši…
ale ve vodě.
Hluboko pod vodou, v prapůvodních oceánech,
vířily chemické přísady nezbytné pro život.
Bylo jen zapotřebí najít místo, kde se zkoncentrují…
aby mohlo dojít k chemické reakci nezbytné pro vznik života.
To místo mohlo být hydrotermální průduch.
Hluboko pod vodou dochází k reakci vody s horkými horninami.
Odsud je vymršťována zpět do ledové mořské vody,
kam přináší živiny a chemikálie…
drobné bublinky života.
Vazba mezi vodou a životem je natolik silná,
že je těžké si představit existenci života kdekoliv ve vesmíru
bez její přítomnosti.
Nedokážeme si často vůbec
představit, jak si život hledá cestu v extrémních místech:
hodně horkých, hodně studených. A nakonec rozhoduje voda.
Pokud je tam tekutá voda, najdete i život.
Na Janusu je voda vzácná.
Buď zmrzne na led…
nebo se odpaří do větru.
Ale je tu dostatek tekuté vody k tomu,
aby se zde udržel život…
a ti nejodolnější živočichové
se přizpůsobili a přežili.
V NASA se říká:
„Chcete-li najít život…
sledujte vodu.“
Jak se ale život dokáže přizpůsobit zcela jinému světu?
Takovému, co má dvě hvězdy.
Kde je víc energie než na Zemi.
Na planetě dokonale vhodné pro život.
České titulky: Petr Miklica