EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Jorden, hjemsted for millioner af arter.
Men hvad lever der hinsides?
Der er utallige planeter i hele universet.
Findes livet på blot en brøkdel af dem,
må universet være i live.
Alle levende væsner har samme behov:
At spise...
...formere sig...
...og udvikle sig.
Ved at anvende spillereglerne for liv på Jorden
på resten af universet...
...kan man forestille sig,
hvad der kan bebo...
...fremmede verdener.
Alle livsformer har brug for en planet at leve på.
Men hvor mange planeter er der i universet?
Tænk på vores stjerne,
Solen,
med Jorden, Mars, Jupiter, der kredser om den.
I århundreder har
folk spurgt sig selv: "Hvad med de andre stjerner?
Har de også planeter?"
Og for 24 år siden
fandt jeg en!
PARANAL-OBSERVATORIET CHILE
Didier Queloz er en superstjerne-astrofysiker.
Han har vundet Nobelprisen for at opdage den første planet
uden for vores solsystem.
Jeg var 28 år gammel, da jeg fandt planeten.
Jeg var ved at afslutte min ph.d.,
og min ph.d.-rådgiver gav mig nøglen til udstyret.
Og efter at have observeret stjernen 51 Peg,
indså jeg, at der foregik noget på den stjerne.
Faktisk gik jeg i panik i øjeblikket.
Jeg troede, der var noget galt med udstyret.
Jo mere jeg forsøgte at forstå det, jo mindre gav det mening.
Indtil jeg blev overbevist om, at det måtte være en planet.
Det er nok en planet det der.
Det kunne være Jupiter.
Ret sejt.
Fjerne planeter er usynlige for teleskoper,
fordi de ikke udsender lys.
Men hvis en planet passerer forbi en stjerne,
kaster den en lille skygge,
og stjernens lys dæmpes en lille smule.
Når astronomer opdager denne nedgang i lysniveauet,
har de fundet en ny planet.
Hej, venner.
Her er, hvad teleskopet ser på.
Det er teleskopets billede lige nu.
I midten er det mål, vi observerer.
Man analyserer hele dette felt, behandler dataene,
og hvis man er heldig, opdager man det her.
Der er et lille fald i fluxen,
og det fortæller mig, at en planet kredser om denne stjerne.
Der er enormt mange planeter i universet.
Der må være uendeligt mange former for liv.
Lad os forestille os, at det er Jorden, okay?
Forestil dig så, at en meter er 20 lysår.
Derfor er to meter 40 lysår.
Her har du 51 Peg, hvor den første planet blev opdaget.
Hvert af disse små lys repræsenterer en stjerne,
hvor en planet er blevet fundet.
I de efterfølgende år
dukkede planeter op overalt.
Planeter, planeter overalt
Det ser ret sejt ud, ikke?
En horisont af stjerner og planeter
hele vejen rundt.
Planeter uden for vores solsystem kaldes eksoplaneter.
Astronomer har fundet over 4.000 af dem.
Og de finder hele tiden flere.
De tror nu, at der er mindst én planet for hver stjerne i universet.
Det er over en million, en milliard, en trillion eksoplaneter.
Mere end alle sandkorn på Jorden.
Et stort lærred til livets udvikling.
Afstandene er overvældende.
De nærmeste eksoplaneter er trillioner af kilometer fra os.
Men de er alle underlagt den samme kraft, som holder Jorden på plads.
Tyngdekraften.
Forestil dig en verden der er dobbelt så stor som Jorden,
med dobbelt så stor tyngdekraft.
Det her er Atlas.
Hvordan ville livet tilpasse sig sådan en verden?
Tyngdekraften trækker vegetationen til planetens overflade.
Alligevel kan frø svæve på himlen.
Det er fordi, tyngdekraften er så stærk her,
at luftmolekyler presses sammen.
Det skaber en tyk atmosfære, som frø kan svæve igennem.
Og hvor der er frø,
er der himmelgræssere.
Enorme planteæder med seks vinger,
så de kan svæve på de tykke puder af luft.
På grund af den ekstra tyngdekraft
vejer de dobbelt så meget, som de ville på Jorden.
Alligevel falder de ikke ned fra himlen.
Atmosfæren er tyk nok til at holde dem i luften.
Uanset om det er på Atlas eller på Jorden,
er flyvning altid en kamp for at overvinde tyngdekraften.
GARDASØEN ITALIEN
Man kan sige, jeg har et kompliceret forhold til tyngdekraften.
Man kan mærke, at man bliver trukket ned af tyngdekraften,
mens man kæmper sig opad.
Min drøm har altid været at kunne flyve.
Det, jeg elsker mest ved paraglidning, er, at det er så enkelt og intuitivt.
Det er bare dig og luften.
Ligesom himmelgræsserne på Atlas,
bruger paragliderne deres vinger til at skabe opdrift.
Men atmosfæren er mindre tæt på Jorden...
...så det kræver mere at holde sig i luften.
De fleste ser ikke luft som et stof.
Men når jeg flyver,
ser jeg det som en væske, der bevæger sig op og ned i dalene
og langs bakkedragene.
Det ville være underligt at flyve i en meget tæt atmosfære.
Man ville kunne svæve rundt hele tiden.
Den bedste måde at opnå højde på er at finde opdrift,
også kendt som termik.
Når man rammer termikken, minder det om at stå i en elevator, der starter.
Man mærker et skub opad.
Sådan!
Naturkræfterne trækker mig op.
Når jeg flyver og ser en fugl cirkle opad,
må der være termik der.
Derfor holder vi øje med dem.
Man kan mærke balancen mellem tyngdekraften, der trækker en ned,
og luften, der løfter en op.
Man kan bruge sin kropsvægt til
at få fart på, og bruge den fart til at generere mere energi
og føle, at man svæver gennem luften.
Tyngdekraften er måske svagere på Jorden end på Atlas,
men den tyndere atmosfære betyder mindre opdrift.
Derfor falder alt til sidst ned.
ATMOSFÆRISK DENSITET
På Atlas behøver himmelgræsserne ikke at lande.
Deres for- og bagvinger bruges til retning og fremdrift.
Deres lange midterste vinger fanger termik.
På trods af deres vægt
er luften tyk nok til, at de kan leve et liv på himlen.
Men det er ikke altid et fredeligt liv.
Som på Jorden tiltrækker græssere rovdyr.
Ved hjælp af brintproducerende bakterier blæses deres luftsække op,
og de flyver mod himlen.
Alene kan de ikke måle sig med byttet.
Derfor jager de i flok.
De venter på, at en himmelgræsser kommer væk fra gruppen.
De har fundet et mål og presser deres gas ud...
...hvorefter de angriber fra oven.
Det hurtigste rovdyr på Jorden
bruger samme taktik.
Falkeflyvning interesserer mig
på grund af deres instinkt og hastighedsfaktoren.
Og hvordan de drager fordel af den hastighed.
At se et rovdyr gøre det, det er skabt til,
det er fantastisk.
Jeg har nok cirka 30 fugle lige nu.
Hver fugl har sin egen personlighed.
Det, jeg elsker ved falke, er,
hvordan evolutionen har skabt det mest perfekte dyr.
Vi har et forhold.
Eller jeg har i hvert fald et til dem.
Falkene ser det nok ikke på samme måde,
men de ser mig som en del af holdet.
Vahe Alaverdian lærer falke opvokset i fangeskab at jage.
Fuglene er allerede genetisk programmeret
til at være de bedste fugle-rovdyr.
Som falkonerer
forsøger vi at vække deres rovdyrsinstinkt.
Træning med lokkedue er det første skridt.
Kom så, min ven!
Lokkeduen skal være foran falken,
så den koordinerer mellem øjnene og kløerne
og forsøger at gribe lokkeduen.
Når det sker, trækker jeg den væk fra falken,
så den flyver opad og gør det hele igen.
Fuglen skal dykke så stejlt som muligt.
Det er noget, de vil bruge senere under jagt.
Når falkene er klar, introducerer Vahe et rigtigt bytte:
En brevdue.
Falken kan ikke følge med duen,
så det er smartest at styrte mod den
ved hjælp af tyngdekraften.
Når fuglen tror, den har fordelen,
trækker den vingerne ind.
De former sig som en lille tåre...
...der kommer ned fra himlen.
Den kinetiske energi fra en falk, der rammer en due,
ville svare til, at blive ramt af en kanonkugle.
Under træningen slipper duen konstant væk,
fordi falken styrtdykker fra under 300 meter.
Når de jager rigtigt,
styrtdykker den fra større højde,
hvilket er dødbringende.
TYNGDEACCELERATION
Rovdyrene angriber.
De breder deres vinger ud
for at skabe luftmodstand
så himmelgræsseren destabiliseres,
hvorefter de kan fortære den på jorden.
Men denne flok er for lille til det store dyr.
I dag må de sulte.
Himmelgræsseren stiger til sikker højde
for at komme til kræfterne.
Men fordi hun er en frugtbar hun,
får hun selskab.
Hangræssere, der konkurrerer om at parre sig med hende.
Deres store haler er et handicap,
der gør det sværere at flyve.
For hunnen
er det et tegn på vitalitet.
Den første, der når hende, vil hun parre sig med
og videreføre hans gener.
Det samme princip gælder på Jorden.
Uanset om det er oppe på himlen
eller nede i jorden.
Hanner konkurrerer om retten til parring.
Når folk sidder derhjemme og ser insekter i fjernsynet,
forestiller de sig en kameramand i junglen,
i en flod eller i en hæk,
hvor han venter på, at en bille kommer forbi
for at parre sig eller slås foran kameraet.
Sådan fungerer det ikke.
COTSWOLDS ENGLAND
Det her er et gammelt skur, der står op ad mine forældres hus,
som er lige der.
Det er en kæmpe fordel med et sted ved siden af ens mor og far.
Man får god mad om aftenen, og der serveres te i løbet af dagen.
Kom og se, hvad vi laver.
Hold da op.
Hvad i alverden er det?
Det er næsehornsbiller.
Hannen har store horn.
Det har hunnen ikke. Det er seksuel udvælgelse,
for hunnerne kan lide hanner med store horn.
Hver gang de parrer sig,
parrer de sig med en bille med et større horn
end den forrige.
På den måde viderefører hannen sine gener.
Så gennem generationer bliver hornene større.
-Et bestemt sted? -På stammen over for den anden han.
De går lige i flæsket på hinanden.
Hornene på en hannæsehornsbille
er som halen på en hanhimmelgræsser.
De er udviklet til seksuel konkurrence.
Den dominerende har gjort det igen.
Perfekt optagelse.
Vi ønskede en optagelse, hvor de parrer sig.
En, to, tre.
-Er det fint? -Ja.
-Sådan.
-Sætter du den i? -Ja.
Haninsekter slås ikke altid for at vinde en partner.
Sommetider er det nok blot at vise deres fysiske formåen.
Jeg sætter hannen foran dig.
Han kommer fra din højre.
Nu flyver han væk.
Det er stilkøjefluer.
Stilkøjefluer er utrolige små væsner.
De ligner myrer med store øjne på enderne af stilke.
Både hannen og hunnen
har øjne på enden af stilke,
men hannen har meget længere stilke end hunnen.
Hannerne, med de lange stilke,
går hen til hinanden
og danser så en lille dans.
De vil forsøge at bedømme,
hvem af dem der har længst stilke.
Så duellerer de.
Vinderen får lov at blive, og taberen må smutte.
Vinderen får så adgang til hunnen og kan parre sig.
På den måde videreføres hans gener,
som altså vil være med længere øjenstilke.
-Ja! Jeg får det med. -Fanger du det?
Det er fantastisk.
Normalt går det lynhurtigt. Det er fantastisk.
Hvorfor har hanstilkøjefluen
besværet med disse enorme stilkøjne?
Formålet er at signalere til hunnen,
at du har investeret enormt meget energi i de her ting,
som er aldeles ubrugelige.
Og hvis du kan overleve
og fortsætte med at flyve og leve og ikke blive overgået,
og stadig have denne ødsel luksus, der kommer ud af dit hoved,
så er du et godt valg at parre dig med.
På Atlas viser
den lange hale på hanhimmelgræsseren, at han er et ideelt valg...
...til at være far til næste generation.
Men moren kan ikke lægge æg på himlen.
Derfor er hun landet.
På grund af tyngdekraften er hun for tung til at lette igen.
For at skabe nyt liv må hun ofre sit eget.
Babyerne vokser op tæt på, hvor deres mødre døde.
Nu skal de lette fra jorden.
Men der ligger ådselædere på lur.
Knogleløse væsner
uden et skelet til at give dem form.
De dræber ved at omslutte og opløse deres bytte.
Himmelgræsserne er kun lige klækket, men er allerede i alvorlig fare.
Og nu er der ingen vej tilbage.
KALAHARIØRKENEN SYDAFRIKA
Hver dag på Jorden
skal unge dyr overvinde skrækkelige odds
for at overleve.
Tres procent af surikaterne når ikke deres første fødselsdag.
Unge surikater oplever mange fare
tidligt i livet.
De er sårbare i mange måneder efter fødslen.
Men især i den første måned eller to, efter de kommer ud af hulen.
Der er rovdyr overalt og konstant fare.
Der er slanger i området,
som gerne spiser unge surikater.
En ung surikat er i sikkerhed i en gruppe,
men sakker den bagud, er den sårbar.
Skorpioner er en konstant trussel.
De unge er inkompetente
og aldeles uvidende, når det kommer til at håndtere skorpioner.
Men de kan ikke undgå faren for evigt.
De er nødt til at lære at neutralisere truslen.
Første gang en ung surikat står over for en skorpion,
og selv må klare det...
...er temmelig sikkert skræmmende.
Sandhedens time er kommet.
Det er et overgangsritual, for når de har klaret det,
kan de begynde selv at finde mad,
blive uafhængige og blive et aktiv for gruppen.
De er ikke længere blot sårbare hvalpe,
men er i stedet blevet voksne.
Det er et skridt på vejen til voksenlivet,
men det er på ingen måde let efter det.
Der er mange trusler derude,
og de er nødt til hele tiden at lære for at blive voksne.
Hvis de unge himmelgræssere skal vokse op,
har de intet valg.
Det er tid til at flyve.
Selvom de flyver, er de ikke i sikkerhed.
På Atlas
skal man være heldig for at overleve.
Livet fortsætter fra generation til generation.
I hvert fald indtil videre.
Atlas' stærke tyngdekraft trækker asteroider på kollisionskurs.
De fleste brænder op i atmosfæren.
Men der er en konstant trussel om, at noget stort vil ramme...
...og genstarte livet på planeten.
Fordi tyngdekraften er svagere på Jorden end på Atlas,
er asteroidenedslag sjældnere.
Men når det sker, kan det være katastrofalt.
Dette er Yucatán-halvøen.
En tropisk jungle på 27.000 kvadratkilometer.
Skjult i junglen er der adskillige jordfaldshuller kaldet cenoter.
YUCATÁN-HALVØEN MEXICO
Det er indgange til store underjordiske hulesystemer.
Der er ingen floder eller vandløb på halvøen,
så den eneste vandkilde er under jorden i huller.
Men det interessante er, hvor cenoterne er.
Selvom der nok er 10.000 cenoter på halvøen,
så ses de i det nordvestlige hjørne
i en meget velafgrænset halvcirkel.
Hvis vi følger halvcirklen ud i Den Mexicanske Golf...
...kan vi tegne en hel cirkel, der markerer det, man kan antage
er kanten af et krater efter et asteroidenedslag.
For 65 millioner år siden
trak tyngdekraften en asteroide ind i vores solsystem.
Den smadrede ind i vores planet
og forårsagede udryddelsen af 75 procent af livet på Jorden.
Asteroidenedslaget genererede støv nok
til at blokere lyset fra solen i to år.
Verden blev mørklagt.
Intet kunne vokse.
Det ville ske på Atlas,
hvis en stor nok asteroide ramte planeten.
Cenoter er svære steder at overleve...
...ligesom Jorden var for 65 millioner år siden.
Hvilke karakteristika skal en art have for at overleve en udryddelse?
Der er nogen herinde.
Krokodiller er meget modstandsdygtige dyr.
De lever både i vand og på land.
De er generalister. De kræver ikke en bestemt kost.
De spiser næsten alt.
Det, der er til rådighed, er godt nok.
Det spiser de.
I denne cenote...
Er man først faldet herned, er der ingen vej ud.
På en eller anden måde...
...har han overlevet.
De er overlevere.
I en verden i forandring lønner det sig at være generalist
og ikke specialist.
Hvis en stor nok asteroide rammer Atlas,
vil himmelgræsserne og rovdyrene være dødsdømte.
De er for specialiserede til at håndtere forandring.
Generalisterne er de knogleløse ådselædere.
Ligesom krokodiller spiser de alt
og bor hvor som helst.
På denne tænkte verden med høj tyngdekraft
kunne de være de store overlevere.
Hvordan mon livet ville tilpasse sig
til en anden planet?
Et sted hvor skabninger er fanget
mellem en glohed ørken
og et frossent område i konstant skygge.
En verden af ekstremiteter.
Oversat af: Emil Tolstrup