PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Země. Domov milionů druhů živočichů.
Ale co asi tak žije… mimo ni?
Ve vesmíru je obrovské množství planet.
Pokud existuje život jen na malé části z nich,
pak vesmír musí… kypět životem.
Všichni živí tvorové mají stejné potřeby:
krmení…
rozmnožování…
a vývoj.
Pokud aplikujeme zákony pozemského života
na zbytek vesmíru…
můžeme si udělat představu,
co by tak mohlo žít…
v mimozemských světech.
Všechny životní formy potřebují ke svému bytí nějakou planetu.
Ale kolik těch planet ve vesmíru vůbec je?
Vezměte si naši hvězdu,
Slunce,
kolem které obíhá Země, Mars, Jupiter…
Po celá staletí
si lidé kladli otázku: „Co ty ostatní hvězdy?
Mají taky svoje planety?“
A před 24 lety
jsem jednu našel!
OBSERVATOŘ PARANAL CHILE
Didier Queloz je špičkový astrofyzik.
Obdržel Nobelovu cenu za objev první planety
mimo naši sluneční soustavu.
Když jsem tu planetu našel, bylo mi 28 let.
Měl jsem před získáním doktorátu
a můj konzultant mi poskytl zásadní vybavení.
Když jsem pak párkrát pozoroval hvězdu 51 Peg,
došlo mi, že se na ní něco děje.
A přiznám se, že jsem tehdy zpanikařil.
Myslel jsem, že s mým vybavením něco není v pořádku.
Čím víc jsem to chtěl pochopit, tím menší to dávalo smysl.
Až do chvíle, kdy jsem došel k závěru, že jde o planetu.
Támhleto je asi planeta.
Možná je to Jupiter.
Je to nádhera.
Vzdálené planety nejsou v dalekohledech viditelné,
protože nevyzařují světlo.
Ale jakmile planeta projde před hvězdou,
vrhne malý stín
a jas této hvězdy se nepatrně ztlumí.
Když astronomové odhalí tento pokles svítivosti,
znamená to, že našli novou planetu.
Ahoj vespolek.
Tohle je vidět v dalekohledu.
Tohle je momentální záběr teleskopu.
Uprostřed máte cíl, který sledujeme.
Takže analyzujete celé pole, zpracováváte data
a s trochou štěstí odhalíte tohle.
Je to lehké snížení světelného toku,
a to napovídá, že kolem té hvězdy obíhá planeta.
Víme, že ve vesmíru je spousta planet.
Musí tedy existovat i spousta různých životů.
Řekněme, že tohle je Země, tady… ano?
Představte si, že jeden metr je 20 světelných let.
Takže dva metry jsou 40 světelných let.
Tady máte 51 Peg, kde byla objevena první planeta.
Každé z těch světýlek představuje hvězdu,
kde byla objevena planeta.
Během několika příštích let
budou planety objeveny všude.
Planety, planety, jsou všude…
Teď to vypadá bezvadně.
Horizont plný hvězd a planet…
všude kolem.
Planety mimo naši sluneční soustavu se nazývají exoplanety.
Astronomové jich objevili přes 4000.
A stále nacházejí další.
V současnosti se domnívají, že na každou hvězdu připadá minimálně jedna planeta.
To znamená přes milion, přes miliardu, přes bilion exoplanet.
Je jich víc než všech zrnek písku na Zemi.
Je to jako obrovské plátno, na kterém může vznikat život.
Vzdálenosti těchto objektů jsou ohromující.
Nejbližší exoplanety se nacházejí biliony kilometrů od nás.
Ale všechny ovládá stejná síla, která udržuje na místě i Zemi.
Gravitace.
Představte si planetu dvakrát tak velkou jako Země
s dvojnásobnou gravitací.
Tohle je Atlas.
Jak by se život dokázal přizpůsobit takovému světu?
Gravitace přitahuje vegetaci k povrchu planety.
A přesto semena dokážou létat po obloze.
To proto, že je zde gravitace tak silná.
Molekuly vzduchu jsou natěsnané jedna vedle druhé.
Takto vzniklá hustá atmosféra zajišťuje vztlak, v němž se mohou semena vznášet.
A kde jsou semena…
je i nebeská pastva.
Obří býložravci se šesti křídly
se nesou na hustém vzduchovém polštáři.
Mimořádná gravitace znamená,
že váží dvakrát tolik, co by vážili na Zemi.
Přesto z oblohy nespadnou.
Atmosféra jej natolik hustá, že je udrží ve vzduchu.
Ať už na Atlasu, nebo na Zemi,
létání je vždy snaha o překonání gravitace.
GARDSKÉ JEZERO ITÁLIE
Dalo by se říct, že mám s gravitací opravdu komplikovaný vztah.
Dobře cítíte, že gravitace je ta síla, co vás stahuje,
když se snažíte dostat nahoru.
Ale mým snem vždycky bylo létat.
Na paraglidingu mám nejradši, že je jednoduchý a intuitivní.
Jste jen vy a vzduch.
Stejně jako létající býložravci na Atlasu
i paraglidisté využívají svá křídla, aby vystoupali výš.
Jenže na Zemi je atmosféra méně hustá…
a udržet se ve vzduchu proto vyžaduje větší úsilí.
Většina lidí nevidí vzduch jako látku.
Ale já, když letím, ho vážně
vnímám jako kapalinu, která se pohybuje nahoru a dolů,
údolími i přes hřebeny.
Létat ve velmi husté atmosféře by bylo opravdu divné.
Mohli byste v ní klouzat donekonečna a bez námahy.
Nejlepší způsob, jak získat výšku, je najít vzestupný proud,
takzvané termické proudění.
Když ho najdete,
je to velmi podobné, jako když vás veze výtah.
Cítíte, jak vás táhne vzhůru.
Jo, to je ono!
Ale ve skutečnosti vás nese jen síla přírody.
Když letím a vidím, jak stoupají vzhůru kroužící ptáci,
znamená to, že tam musí být proud.
Proto je neustále sledujeme.
Vážně tu cítíte rovnováhu mezi gravitací, která vás táhne dolů,
a vzduchem, co vás zvedá.
V takové chvíli můžete využít svou hmotnost
k získání rychlosti, která vám dodá energii, a cítíte,
jak se pohybujete vzduchem.
Na Zemi je sice nižší gravitace než na Atlasu…
ale řidší atmosféra znamená menší vztlak.
Takže nakonec všechno spadne.
ATMOSFÉRICKÁ HUSTOTA
Býložravci na Atlasu nikdy přistát nemusí.
Přední a zadní křídla určují směr a rychlost.
Dlouhá prostřední křídla zachycují vzestupné proudy.
Bez ohledu na jejich hmotnost
je vzduch dostatečně hustý, aby jim umožňoval žít
na obloze.
Ale není to vždy poklidná existence.
Stejně jako na Zemi přitahují býložravci predátory.
S pomocí bakterií produkujících vodík, který jim nafukuje vaky,
vzlétají k nebi.
Jedinec by nebyl své kořisti důstojným soupeřem…
proto loví ve smečkách.
Ty čekají, až se některý z nebeských býložravců vzdálí od stáda.
Jakmile spatří cíl, vypustí plyn…
a zaútočí seshora.
Nejrychlejší predátor na Zemi
používá stejnou taktiku.
Zajímám se o sokoly proto,
že mají instinkty dravce v kombinaci s faktorem rychlosti.
Zajímá mě, jak tuto rychlost využívají.
Sledovat vrcholového predátora v akci…
je koncert dokonalosti.
ÚDOLÍ WIND RIVER WYOMING, USA
Momentálně mám nějakých 30 ptáků.
Každý pták má jinou osobnost.
Na sokolech se mi líbí,
že z nich evoluce vytvořila nejdokonalejší druh.
Mám k těm tvorům vztah.
To je samozřejmě můj pohled.
Pochybuji, že by to sokoli vnímali stejně,
ale rozhodně mě berou jako součást týmu.
Vahe Alaverdian cvičí v zajetí žijící sokoly k lovu.
Ti ptáci jsou geneticky naprogramovaní
do podoby špičkových létajících predátorů.
My, jako sokolníci,
se snažíme probudit v ptákovi povahu dravce.
Prvním krokem je výcvik s návnadou.
Leť, kamaráde!
Cílem je dostat návnadu před ptáka
a přimět sokola ke koordinaci oka a pařátu…
aby vymrštil nohy, jako kdyby ji chtěl chytit.
Jakmile k tomu dojde, snažím se s návnadou uhnout
a přinutit ho, aby se vrátil do vzduchu a proces zopakoval.
Chci u něj vidět ten nejstrmější možný sestup.
Tuto dovednost později použijí při lovu kořisti.
Jakmile jsou sokoli připraveni, použije Vahe cvičný terč:
závodního holuba.
Sokol s holubem při letu nedokáže udržet tempo,
největší šanci má při lovu střemhlav…
za využití gravitace.
Když pták dojde k závěru, že má výhodnou polohu,
přitáhne křídla k tělu.
Jeho tělo získá kapkovitý tvar…
a padá dolů z oblohy.
Kinetická energie sokola, který narazí do holuba,
je stejná, jako byste dostali zásah dělovou koulí.
Při výcviku holub běžně uniká,
sokol je totiž nucen útočit z výšky pod 300 metrů.
Při skutečném lovu
bude padat z větší výšky…
a bezchybně zasáhne cíl.
GRAVITAČNÍ ZRYCHLENÍ
Predátoři se dávají do pohybu.
Rozmisťují se tak,
aby narušili aerodynamiku…
a destabilizovali létajícího býložravce,
kterého nakonec pozřou na zemi.
Ale tahle smečka je příliš malá na to, aby ulovila tak velkého tvora.
Dnes budou o hladu.
Létající býložravec vystoupá do bezpečné výšky…
aby nabral síly.
Jako plodná samice
má však záhy společnost.
Samci soupeří o to, aby si je vybrala k páření.
Přerostlé ocasy představují nevýhodu,
ztěžují jim létání.
Ale pro samici
je to znak vitality.
Kdo se k ní dostane první,
spáří se s ní a předá jí své geny.
Stejný princip funguje i na Zemi.
At už jste na obloze,
nebo dole v hlíně.
Samci soupeří o právo spářit se.
Když lidi sedí doma a dívají se na hmyz v televizi,
asi si představují, kameramana v džungli,
v řece, nebo někde v křoví,
jak čeká, až se objeví brouk
a bude se rozmnožovat nebo bojovat před kamerou.
Tak to ale nefunguje.
REZERVACE COTSWOLDS ANGLIE
Tohle je stará kůlna stojící za domem mých rodičů,
ten stojí támhle.
Pokud je pracoviště vedle místa, kde žijí rodiče,
máte teplé večeře a svačinky v průběhu dne.
Pojď se podívat, jak to tu děláme.
Proboha.
Co to prokrista je?
To jsou nosorožíci.
Sameček má velké rohy.
Samička ne. Jde o formu pohlavního výběru,
protože samičky mají rády samečky s velkými rohy.
Takže při každém páření
upřednostní samečka s o něco větším rohem
než ten, kterého viděly naposledy,
a tím pádem jak tento sameček předá své geny.
Proto se s dalšími generacemi rohy zvětšují.
- Na nějaké konkrétní místo? - Stačí na poleno proti druhému samci.
A je to tady. Hned se do toho dali.
Rohy samců nosorožíků
jsou jako ocasy létajících býložravců.
Vyvinuly se za účelem pohlavního výběru.
Ten dominantní to opět dokázal.
To je dobrý záběr.
Tenhle záběr jsme chtěli, jde do ní, jo.
Raz, dva, tři.
- Je to dobrý? - Jo.
- Ano. - To je ono.
- Dáš to tam? - Ano.
Ne vždy však hmyzí samečci dobývají partnerku v boji.
Občas jen stačí předvést svou fyzickou obdařenost.
Jo, dám toho samečka před tebe.
Přichází zprava.
A teď odletěl.
Toto jsou stopkoočky.
Stopkoočka je úžasný tvoreček.
Vypadá tak trochu jako mravenec s obrovskýma očima na stopkách.
Jak sameček, tak i samička
mají oči na koncích stopek,
ale samec má mnohem delší oční stopky než samička.
Samečci s dlouhými stopkami
k sobě dojdou
a předvádějí jeden druhému taneček.
Přitom odhadují,
který z nich má delší stopky.
Už je to tady. Velké finále!
Vítěz zůstává na místě a poražený odcupitá pryč.
Vítěz získá přístup k samičce a může se s ní spářit,
tím pádem jí předá své geny,
jejichž součástí jsou i delší oční stopky.
- Jo! Mám to. - Stihl jsi to?
To je nádhera.
Většinou je to vteřinka a jsou pryč. Tohle je fantastické.
Proč si sameček stopkoočky tak moc zakládá
na těch obřích očních stopkách?
Dáváte tím samičce jasný signál,
že jste do svého pokladu schopen investovat obrovskou energii,
která je naprosto zbytečná.
A když ještě navíc přežijete,
když zvládnete létat a žít a nenechat se sežrat
a k tomu vám z hlavy trčí ta zbytečná extravagance,
potom mít s vámi potomky je rozhodně sázka na jistotu.
Na Atlasu je dlouhý ocas
samce létajícího býložravce důkazem, že jde o ideální volbu…
otce budoucí generace.
Jenže matka nemůže naklást vejce na obloze.
Proto přistála na zemi.
Kvůli gravitaci je příliš těžká na to, aby se znovu vznesla.
Aby stvořila nový život, musí se obětovat ten svůj.
Mláďata vyrůstají blízko místa, kde zemřela jejich matka.
Teď už jen zbývá dostat se ze země do vzduchu.
Ale v patách jsou jim mrchožrouti.
Tito živočichové nemají kostru,
která by jejich tělu dávala tvar.
Svou kořist zabijí tak, že ji obalí a rozpustí.
Létající býložravci se sotva vylíhli, a už jsou ve vážném nebezpečí.
A teď není cesty zpátky.
POUŠŤ KALAHARI JIŽNÍ AFRIKA
Pokud chtějí mláďata
nejrůznějších živočichů na Zemi přežít, musí přestát
spoustu nebezpečí.
Šedesát procent surikat se nedožije prvních narozenin.
Pro mladou surikatu je počátek jejího života
plný nebezpečí.
Jsou zranitelné ještě spoustu měsíců po narození.
Zejména však první měsíc, případně dva, po opuštění nory.
Predátoři jsou všude a nebezpečí je trvalé.
V této oblasti jsou hadi...
kteří požírají mladé surikaty.
V rámci skupiny je mladá surikata v bezpečí,
ale pokud začne zaostávat, octne se v ohrožení.
Neustálou hrozbu představují štíři.
Mláďata jsou zcela neschopná
se s nimi vypořádat, nemají tušení, co takový štír dokáže.
Jenže tomuto nebezpečí se nemohou vyhýbat donekonečna.
Nakonec se budou muset naučit, jak se téhle hrozbě postavit.
První okamžik, kdy se mladá surikata setká s štírem
a musí si s ním poradit sama…
je zřejmě děsivá zkušenost.
Tohle je chvíle pravdy.
Je to skutečný přechodový rituál, protože jakmile to zvládnou samy,
přechází do fáze, kdy je začnou aktivně lovit samy
a stanou se nezávislými a užitečnými členy skupiny.
Tím se jim podaří přežít etapu zranitelného mláděte
a přejít do fáze dospělého jedince.
Je to jeden krok na cestě k dospělosti,
ale to neznamená, že odteď budou mít cestu umetenou.
Všude kolem je spousta nebezpečí,
a pokud se mají dožít dospělosti, budou se dál muset učit.
Chtějí-li mladí létající býložravci dospět,
nemají na výběr.
Je čas vzlétnout.
Dokonce ani ve vzduchu ještě nejsou v bezpečí.
Na Atlasu
je přežití otázkou náhody.
Život pokračuje dál, přešel z generace na generaci.
Alespoň prozatím.
Silná gravitace Atlasu stahuje asteroidy na kolizní kurz.
Většina z nich shoří v atmosféře.
Je tu však trvalá hrozba, že některý z nich proletí skrz…
a zvrátí běh života na planetě.
Na Zemi je gravitace nižší než na Atlasu,
proto jsou tu dopady asteroidů méně časté.
Ale když už k nim dojde, mohou způsobit katastrofu.
Tohle je poloostrov Yucatán.
Sedmdesát tisíc kilometrů čtverečních tropické džungle.
Ale v této džungli se ukrývá velké množství jam zvaných cenotes.
POLOOSTROV YUCATÁN MEXIKO
Jde o vstup do rozlehlých podzemních jeskynních systémů.
Na tomto poloostrově nejsou žádné řeky ani potoky,
takže jediný zdroj vody se nachází v podzemních jeskyních.
Ale skutečně zajímavé je místo, kde se tyto cenotes nacházejí.
Ačkoliv na celém poloostrově existuje zhruba 10 tisíc, a možná i víc, cenotes,
v severozápadním cípu…
se nacházejí v jasně patrném půlkruhu.
Pokud budeme pokračovat dál do Mexického zálivu…
získáme úplný kruh, jehož tvar odpovídá tomu, co jsme čekali:
ohraničení kráteru vytvořeného dopadem asteroidu.
Před 65 miliony let
přitáhla gravitace do naší sluneční soustavy asteroid.
Ten narazil do naší planety
a způsobil zánik 75 procent života na Zemi.
Náraz asteroidu zvedl takové množství úlomků a prachu,
že se k povrchu planety dva roky nedostal sluneční svit.
Svět se ponořil do temnoty.
Nic zde nevyrostlo.
Totéž by se stalo i na Atlasu…
kdyby do planety narazil dostatečně velký asteroid.
V cenotes není jednoduché přežít…
je to tam stejné jako na Zemi před 65 miliony let.
Jaké vlastnosti potřebuje druh k tomu, aby nevyhynul?
Někdo tam je.
Krokodýli jsou velmi odolní živočichové.
Žijí ve vodě i na souši.
Jsou vysoce adaptabilní, tzv. generalisté. Nemají specifický jídelníček.
Sežerou téměř vše.
Je pro ně dobré všechno,
co najdou.
Pokud do této cenote
nějaký spadl a zůstal tu uvězněný, nedostal se ven…
mohlo se mu nějak…
podařit přežít.
To krokodýli umí.
Ve stále se proměňujícím světě se vyplatí být generalistou,
nikoliv specialistou.
Pokud by do Atlasu narazil dostatečně velký asteroid,
létající býložravci i predátoři by byli ohroženi.
Jsou příliš specializovaní na to, aby ustáli změnu.
Generalisté jsou mrchožrouti bez kostí.
Stejně jako krokodýli sežerou vše…
a dokážou přežít všude.
V tomto vymyšleném světě s vysokou gravitací
by určitě skvěle přežili.
Jak by se ale život dokázal
přizpůsobit zcela jinému světu?
Kde jsou živočichové uvěznění
mezi spalující pouští
a mrazivou zemí stínů.
Ve světě extrémů.
České titulky: Petr Miklica