EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Jorden, hem till miljontals arter.
Men vad kan finnas...bortom?
Det finns otaliga planeter i universum.
Om det finns liv på enbart en bråkdel av dem,
måste universum vara...levande.
Allt levande har samma behov:
Att äta...
föröka sig...
och utvecklas.
Genom att tillämpa livets lagar på jorden
på resten av universum...
är det möjligt att föreställa sig
vad som kan leva...
i främmande världar.
Alla livsformer behöver en planet att leva på.
Men hur många planeter finns det i universum?
Tänk på vår stjärna:
Solen,
med jorden, Mars och Jupiter som kretsar runt den.
I århundraden
har folk ställt sig frågan: "De andra stjärnorna, då?
Har de också planeter?"
Och för 24 år sen,
hittade jag en!
PARANALOBSERVATORIET CHILE
Didier Queloz är en astrofysiker som studerar superstjärnor.
Han har vunnit Nobelpriset för upptäckten av den första planeten
bortom vårt solsystem.
Jag var 28 år när jag hittade planeten.
Jag skulle precis avsluta min doktorsexamen
och min handledare gav mig större delen av utrustningen.
Och efter att ha observerat stjärnan 51 Pegasi ett par gånger,
insåg jag att nåt var på gång med den.
Helt ärligt, fick jag panik då.
Jag trodde att nåt var fel med min utrustning.
Ju mer jag ville förstå det här, desto mindre logiskt blev det..
Tills jag blev övertygad om att det måste vara en planet.
Det där är nog en planet.
Det kan vara Jupiter.
Det är ganska coolt.
Avlägsna planeter är osynliga för teleskop,
eftersom de inte avger nåt ljus.
Men om en planet passerar framför en stjärna,
kastar den en liten skugga,
och stjärnans ljusstyrka dämpas något.
När astronomer upptäcker den här försvagningen,
har de hittat en ny planet.
Hej på er.
Teleskopet tittar på det här.
Det är en bild från teleskopet just nu.
I mitten har vi det vi observerar.
Man analyserar hela fältet, bearbetar data,
och har man tur, upptäcker man det här.
Det är en liten minskning av flödet
vilket säger mig att en planet kretsar runt stjärnan.
Vi vet att det finns ett enormt antal planeter i universum.
Det måste finnas en otänkbar mängd av olika livsformer.
Vi föreställer oss att det här är jorden. Okej?
Säg att en meter är 20 ljusår.
Så, två meter är 40 ljusår.
Här har du 51 Pegasi, där den första planeten upptäcktes.
Varje liten lampa representerar en stjärna
där man funnit en planet.
Under de följande åren,
dök det upp planeter överallt.
Planeter, planeter överallt
Det ser ganska coolt ut.
En horisont av stjärnor och planeter.
Runtom.
Planeter bortom vårt solsystem kallas "exoplaneter".
Astronomer har hittat drygt 4 000 såna.
Och de fortsätter hitta allt fler.
Nu tror de att det finns minst en planet för varje stjärna i universum.
Det innebär miljarders miljarder exoplaneter.
Fler än alla sandkorn på jorden.
En omätlig vidd för livets utveckling.
Avståndet är obegripligt långa.
De närmaste exoplaneterna ligger biljoner mil från oss.
Men alla utsätts för samma kraft som håller jorden på plats.
Tyngdkraft.
Tänk dig en värld som är dubbelt så stor som jorden,
med dubbelt så stark gravitation.
Det här är Atlas.
Hur skulle liv anpassa sig i en sån värld?
Gravitation drar ner växtlighet till planetens yta.
Ändå kan frön flyta i skyn.
Det är för att gravitationen är så stark.
Luftmolekyler sammanpackade tätt.
Det skapar en tjock, bärkraftig atmosfär som frön glider fram igenom.
Och där det finns frön...
finns det flygande fröätare.
Enorma växtätare med sex vingar
som glider på den täta luftkudden.
På grund av gravitationens styrka,
väger de dubbelt så mycket som på jorden.
Men de faller inte ner från himlen.
Atmosfären är tjock nog att hålla dem luftburna.
Oavsett om det är på Atlas eller på jorden,
innebär flygning alltid en kamp mot gravitation.
GARDASJÖN ITALIEN
Man kan säga att jag har en ganska komplicerad relation med gravitation.
Man känner att gravitation är en kraft som drar en neråt
när man kämpar sig upp.
Men min dröm alltid varit att kunna flyga.
Tjoho!
Det jag älskar mest med skärmflygning är att det är så enkelt och intuitivt.
Det är bara du och luften.
Precis som fröätarna i skyn på Atlas,
använder skärmflygaren sina vingar för att lyfta.
Men atmosfären är inte lika tät på jorden…
så det krävs större ansträngning att hålla sig i luften.
De flesta ser inte luft som en substans.
Men när jag flyger, ser jag den
som en vätska som rör sig upp och ner i dalarna
och längs åsarna.
Det vore märkligt att flyga i en atmosfär med hög densitet.
Då kunde man glida runt hela tiden, utan ansträngning.
Det bästa sättet att nå högre höjd är att hitta en uppåtvind,
känd som "termik".
När man når termiken,
är det som att stå i en hiss som börjar stiga.
Man känner en tryck uppåt.
Ja! Så där!
Det är bara naturens kraft som drar mig uppåt.
När jag flyger och ser en fågel cirkla uppåt,
innebär det en termik.
Så, vi observerar dem alltid.
Man känner verkligen balansen mellan tyngdkraften som drar neråt
och luften som lyfter uppåt.
Sen kan man använda kroppsvikten
för att öka hastigheten och använda den för att skapa mer energi
och röra sig genom luften.
Tyngdkraften må vara svagare på jorden än på Atlas...
men den tunnare atmosfären innebär lägre bärighet.
Så, till slut, faller allt ner.
ATMOSFÄRISK DENSITET
På Atlas behöver de flygande fröätarna aldrig landa.
Deras främre och bakre vingar är till för riktning och drivkraft.
Deras långa mittvingar är till för att fånga termiker.
Trots deras vikt,
är luften tjock nog för dem att leva ett liv
i skyarna.
Men det är inte alltid ett fridfullt liv.
Precis som på jorden, lockar fröätarna rovdjur.
Med väteproducerande bakterier som blåser upp deras luftsäckar,
stiger de mot himlen.
Ensamma, är de ingen match för sitt byte...
så de jagar i flock…
i väntan på en fröätare som kommer bort ifrån gruppen.
Med målet i sikte, släpper de ut sin gas...
och attackerar från ovan.
Jordens snabbaste rovdjur
använder samma taktik.
Mitt intresse för falkflygning ligger i
deras rovdjursinstinkt i kombination med hastighetsfaktorn.
Och hur de utnyttjar farten till sin fördel.
Men bara att se på när ett rovdjur göra sin grej...
är perfektion.
Jag har nog 30 fåglar just nu.
Varje fågel har sin personlighet.
Det jag älskar med falkar är
hur evolution har skapat det mest perfekta exemplaret.
Jag har en relation med dem.
Från min ände, är det så.
Jag tror inte att falkarna ser det så,
men de ser mig absolut som del av laget.
Vahe Alaverdian utbildar falkar, uppfödda i fångenskap, hur man jagar.
De här fåglarna är genetiskt programmerade
att vara de skickliga rovfåglarna de är.
Vi falkförare
försöker väcka den rovdjursinstinkten hos fågeln.
Lockträning är första steget.
Kom igen, kompis!
Jag vill sätta lockbetet framför fågeln,
och få falken att koordinera öga med fot...
och slänga ut fötterna med avsikt att ta det.
När det sker, försöker jag dra undan det
så den lyfter upp i luften igen och upprepar processen.
Jag vill se fågeln falla så vertikalt som möjligt.
Det är nåt de använder i jakten sen.
När falkarna är redo, introducerar Vahe ett bytesdjur:
En duva i flykt.
Falken kan inte hålla jämna steg med duvan vid en jakt,
så bästa metoden är att falla mot den...
med tyngdkraftens hjälp.
När fågeln anser att den har övertaget,
drar den in vingarna.
Den blir droppformad...
när den faller från himlen.
Rörelseenergin när en falk träffar en duva
är som om en människa skulle träffas av en kanonkula.
Under träning, kommer duvan alltid undan
för falken måste dyka från cirka 300 meter.
Under verklig jakt,
faller den från högre höjd...
med dödlig effekt.
TYNGDACCELERATION
Rovdjuren gör sitt drag.
De använder sina vingar
för att skapa luftmotstånd...
som rubbar fröätaren,
så de kan sluka den på marken.
Men den här flocken är för liten för att sänka en så stor best.
Idag förblir de hungriga.
Fröätaren stiger till högre höjder...
för att återhämta sig.
Men som fertil hona,
har hon sällskap.
Hanar som tävlar om att bli utvalda.
Deras stora stjärtfjädrar är ett handikapp,
som försvårar flygningen.
Men för honan är de
ett tecken på livskraft.
Den som når henne först, får para sig
och vidareförmedla sina gener.
Samma princip gäller på jorden.
Oavsett om det är uppe i skyn
eller nere på marken.
Hanar tävlar om rätten att para sig.
Jag tror att när folk sitter hemma och ser insekter på tv,
föreställer de sig kameramannen i djungeln,
i en flod eller i ett buskage,
väntandes på att skalbaggen ska komma
och para sig eller slåss framför kameran.
Det funkar inte så.
Det här är ett gammalt skjul intill mina föräldrars hus,
här intill.
Det finns stora fördelar med ett boende intill ens föräldrar.
Man får goda middagar på kvällen och fika på dagen.
Kom och se vad vi gör.
Jösses.
Vad i all världen är det?
Det är noshornsbaggar.
Hanen har stora horn.
Inte kvinnan. Ett slags urval beroende på kön,
eftersom honorna gillar hanar med stora horn.
Varje gång de parar sig,
väljer de en hane med lite större horn
än den de sett senast,
och därför får den hanen sprida sina gener.
Så, under kommande generationer, blir hornen större.
-Nån särskild plats? -På stocken, framför den andra hanen.
Nu börjar de. De kör direkt.
Hornen på en noshornsbagge är
som stjärten på en flygande fröätarhane.
De har utvecklats för sexuell konkurrens.
Den dominanta har lyckats igen.
Vilken bra bild.
Det var bilden vi sökte, när han tränger in i henne.
Ett, två, tre.
-Är det okej? -Ja.
Så där.
-Sätter du in den? -Ja.
Insektshanar slåss inte alltid för att snärja en partner.
Ibland räcker det med att visa upp sin fysiska skicklighet.
Okej, jag sätter hanen framför dig.
Han kommer in från höger.
Nu flög han i väg.
Det här är en diopsidae-fluga.
Det är en fantastisk liten grej.
Den ser ut som en myra med enorma ögon på stjälkar.
Både hanen och honan
har ögon på änden av stjälkar,
men hanen har mycket längre stjälkar än honan.
Hanarna med de långa stjälkarna
närmar sig varann
och de utför liksom en liten dans.
Och de försöker utröna
vem av dem som har de största stjälkarna.
Där är de. Det är dödläget!
Vinnaren stannar kvar och förloraren går sin väg.
Vinnaren får då tillgång till honan och kan para sig med henne,
och på så vis, vidareförmedlas hans gener,
vilket innefattar en längre ögonstjälk.
-Ja! Jag fick med det. -Var du med?
Det är fantastiskt.
Vanligtvis är de borta på en sekund. Det här är fantastiskt.
Varför tar sig hanen an ansträngningen
att ha de här enorma ögonstjälkarna?
Tanken är att du tydligt signalerar till honan
att du möjligtvis bär på en stor energiresurs här,
som är helt onödig.
Och om du ändå kan överleva,
fortsätta flyga och leva utan att bli uppäten,
trots den här vidlyftiga extravagansen på huvudet,
blir du ett ganska bra val att föröka sig med.
På Atlas,
visar den långa svansen på fröätarhanen att han är ett idealiskt val…
som pappa åt nästa generation.
Men mamman kan inte lägga sina ägg i himlen.
Hon går ner för landning.
På grund av gravitationen, är hon för tung för att lyfta igen.
För att skapa nytt liv, måste hon ge upp sitt eget.
Barnen växer upp i närheten av platsen där deras mödrar dog.
Nu måste de bort från marken och upp i luften.
Men det finns asätare på lur.
Benlösa varelser,
utan skelett som ger dem form.
De dödar genom att omsluta och smälta sitt byte.
Fröätarna är nykläckta, men befinner sig redan i allvarlig fara.
Och nu finns det ingen återvändo.
KALAHARIÖKNEN SYDAFRIKA
Varje dag på jorden,
måste unga djur övervinna dåliga odds
om de ska överleva.
Sextio procent av surikaterna överlever inte till ettårsdagen.
För en ung surikat, i början av livet,
finns flera faror här.
De är sårbara i flera månader efter sin födelse.
Men i synnerhet under de första månaderna efter att de lämnat hålan.
Rovdjur finns överallt och är en konstant fara.
Det finns ormar här...
som äter unga surikater.
En ung surikat är säker inom en grupp,
men om den hamnar på efterkälken, är den sårbar.
Skorpioner är ett konstant hot.
Ungarna saknar verkligen kompetens
och är helt okunniga i början i fråga om skorpioner.
Men de kan inte undvika den här faran för evigt.
De måste till slut lära sig hur man neutraliserar hotet.
Första gången en ung surikat möter en skorpion
och måste ta itu med den själv...
är antagligen ett skrämmande möte.
Det är verkligen sanningens ögonblick.
Det är en övergångsrit, för när de klarar att göra det själva,
kan de börja söka föda på egen hand,
bli självständiga och en bli en värdefull medlem i gruppen.
Då har de tagit sig förbi ungens sårbarhet
och har övergått till att bli en vuxen.
Det är ett steg på vägen till vuxenlivet,
men det är ingen dans på rosor för det.
Det finns många hot där ute
och den måste fortsätta lära sig för att bli vuxen.
Om de unga fröätarna ska växa upp,
har de inget val.
Det är dags att flyga.
De är inte säkra i luften heller.
På Atlas,
handlar överlevnad om tur.
Livet går vidare från en generation till nästa.
Åtminstone för tillfället.
Atlas starka tyngdkraft suger in asteroider på kollisionskurs.
De flesta brinner upp i atmosfären.
Men det finns ett konstant hot om att nåt stort tar sig igenom...
och återställer livets gång på planeten.
Eftersom gravitationen är svagare på jorden än på Atlas,
är asteroidnedslag inte lika vanligt.
Men när de inträffar, kan det innebära katastrof.
Det här är Yucatánhalvön.
70 000 kvadratkilometer tropisk djungel.
Men dolda i djungeln finns flera slukhål som kallas cenoter.
YUCATÁNHALVÖN MEXIKO
Det här är ingångar till stora underjordiska grottsystem.
Det finns inga floder eller bäckar på halvön,
så den enda vattenkällan finns i grottor under jorden.
Men det riktigt intressanta är var man hittar dessa cenoter.
Även om det säkert finns drygt 10 000 cenoter på halvön,
så i nordvästra hörnet...
ligger de placerade i en väldefinierad halvcirkel.
Om vi följer den halvcirkeln, ut i Mexikanska golfen...
får vi nu en full cirkel som markerar det man kan anta vara
kanten på en krater efter ett asteroidnedslag.
För 65 miljoner år sedan,
drog gravitationen in en asteroid i vårt solsystem.
Den kraschade på vår planet
och ledde till utrotningen av 75 procent av livet på jorden.
Asteroidnedslaget genererade tillräckligt med stoft
för att blockera solljuset i två år.
En värld försänktes i mörkret.
Inget kan växa.
Det skulle ske på Atlas...
om en stor asteroid träffade planeten.
Cenoter är svåra platser att överleva i...
precis som jorden var för 65 miljoner år sen.
Vilka egenskaper behöver en art ha för att överleva en utrotning?
Det är nån här.
Krokodiler är väldigt motståndskraftiga djur.
De lever både i vattnet och på land.
De är generalister. De behöver ingen specifik diet.
De äter nästan vad som helst.
Allt tillgängligt duger.
De godtar det.
I den här cenoten,
har en ramlat i, blivit fast utan nån väg ut...
På nåt sätt...
har han lyckats.
De är överlevare.
I en föränderlig värld, lönar det sig att vara generalist,
inte specialist.
Om en tillräckligt stor asteroid träffar Atlas,
skulle fröätarna och rovdjuren vara fördömda.
De är för specialiserade för att klara av en förändring.
Generalisterna är de benlösa asätarna.
Likt krokodiler, äter de vad som helst...
och överlever var som helst.
I den här påhittade världen, med stark gravitation,
kan de bli de skickliga överlevarna.
Hur kan livet anpassas
i en annan värld?
Där varelser är fångade
mellan en brännhet öken
och ett fruset skuggland.
En värld av ytterligheter.
Undertexter: Marie Roos