EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Jorden er hjem til flere millioner arter.
Men hva kan leve... bortenfor?
Det finnes utallige planeter i hele universet.
Hvis det finnes liv på bare en brøkdel av dem,
må universet være... levende.
Alt levende har de samme behovene:
Næring...
...forplantning...
...og utvikling.
Ved å anvende Jordens naturlover
på resten av universet...
...er det mulig å se for seg
hva som kan leve...
...på fremmede planeter.
Alle livsformer trenger en planet å leve på.
Men hvor mange planeter er det i universet?
Tenk på stjernen vår,
solen,
med Jorden, Mars og Jupiter som kretser rundt den.
I århundrer har folk spurt seg: "Hva med de andre stjernene?"
ASTROFYSIKER
"Har de også planeter?"
For 24 år siden
fant jeg en!
PARANAL-OBSERVATORIET
Didier Queloz er en superstjerne-astrofysiker.
Han vant Nobelprisen for å ha oppdaget den første planeten
utenfor vårt solsystem.
Jeg var 28 år gammel da jeg fant planeten.
Jeg skulle fullføre doktorgraden,
og veilederen min ga meg nøkkelen til utstyret.
Etter å ha observert stjernen 51 Peg et par ganger,
innså jeg at noe var rart med den stjernen.
Da fikk jeg ærlig talt panikk.
Jeg trodde noe var galt med utstyret mitt.
Jo mer jeg prøvde å forstå det, desto mindre mening ga det.
Helt til jeg ble overbevist om at det måtte være en planet.
Det der er nok en planet.
Det kan være Jupiter.
Det er ganske kult.
Fjerne planeter er usynlige for teleskoper
fordi de ikke sender ut noe lys.
Men hvis en planet går foran en stjerne,
kaster den en liten skygge,
og det skjer en ørliten dempning av stjernens lysstyrke.
Når astronomer oppdager denne lysdempningen,
har de funnet en ny planet.
Hallo, folkens.
Her er det teleskopet ser på. Dette er et bilde fra teleskopet.
I midten ser vi målet vi observerer.
Man analyserer hele feltet og bearbeider dataene,
og hvis man er heldig, oppdager man dette.
Vi ser en liten nedgang i fluksen.
Det forteller meg at en planet går i bane rundt stjernen.
Vi vet at det finnes et stort antall planeter i universet.
Det må finnes utallige ulike livsformer.
La oss forestille oss at dette er Jorden. Her.
Greit?
Se for dere at én meter er 20 lysår.
Så to meter er 40 lysår.
Her har vi 51 Peg, hvor den første planeten ble oppdaget.
Hvert av de små lysene representerer en stjerne
hvor en planet er blitt funnet.
I løpet av de neste par årene dukket det opp planeter overalt.
Planeter, planeter overalt
Det ser ganske kult ut nå.
En horisont av stjerner og planeter...
...overalt.
Planeter utenfor solsystemet vårt kalles eksoplaneter.
Astronomer har funnet over 4 000 av dem.
Og de finner stadig flere.
De tror nå at det finnes minst én planet for hver stjerne i universet.
Det tilsvarer over en million milliarder billioner eksoplaneter.
Flere enn alle sandkorn på Jorden.
Et enormt lerret for utvikling av liv.
Avstandene er forbløffende.
De nærmeste eksoplanetene er flere billioner kilometer unna oss.
Men alle er underlagt den samme kraften som holder Jorden på plass.
Tyngdekraft.
Tenk deg en planet som er dobbelt så stor som Jorden,
med dobbelt så stor tyngdekraft.
Dette er Atlas.
Hvordan kan livet tilpasse seg en slik verden?
Tyngdekraften trekker vegetasjonen ned mot planetoverflaten.
Samtidig kan frø sveve på himmelen.
Det er fordi tyngdekraften er så sterk.
Luftmolekylene er pakket tett sammen.
Det skaper en tykk, bærende atmosfære som frøene kan drive gjennom.
Og der det finnes frø...
...finnes himmelbeitere.
Enorme planteetere med seks vinger
som rir på den tette puten av luft.
På grunn av den ekstra tyngdekraften
veier de dobbelt så mye som de ville gjort på Jorden.
Men de faller ikke fra himmelen.
Atmosfæren er tykk nok til å holde dem luftbårne.
Enten man er på Atlas eller Jorden,
er flyvning alltid en kamp for å overvinne tyngdekraften.
GARDASJØEN ITALIA
Man kan si at jeg har et komplisert forhold til tyngdekraft.
Man føler at tyngdekraften drar en ned
mens man kjemper seg oppover.
Men drømmen min har alltid vært å kunne fly.
Det jeg elsker med paragliding, er at det er så enkelt
og intuitivt. Det er bare deg og luften.
PROFESJONELL PARAGLIDER
Som himmelbeiterne på Atlas
bruker paraglidere vingene sine for å skape løft.
Men atmosfæren er ikke like tett på Jorden...
...så det krever større innsats for å holde seg i luften.
Folk flest tenker ikke på luft som et stoff.
Men for meg, når jeg flyr,
er luften som en væske som beveger seg opp og ned dalene og langs åskammene.
Det ville vært rart å fly i en veldig tett atmosfære.
Man kunne bare svevd rundt hele tiden, uanstrengt.
Den beste måten å få høyde på er ved å finne en oppvind,
også kalt en termikk.
Når man treffer termikken, er det omtrent som å være i en heis.
Man blir presset oppover.
Se der, ja!
Naturens kraft drar meg opp.
Når jeg flyr og ser en fugl sirkle oppover,
er det en termikk der.
Så vi ser alltid etter dem.
Du kan føle balansen mellom gravitasjonen som trekker deg ned,
og luften som løfter deg opp.
Du kan bruke kroppsvekten din
for å øke farten og bruke den til å generere mer energi
og bevege deg gjennom luften.
Tyngdekraften er kanskje svakere på Jorden enn på Atlas,
men den tynnere atmosfæren betyr at det er mindre oppdrift.
Så til slutt vil alt falle.
ATMOSFÆRETETTHET
På Atlas trenger ikke himmelbeiterne å lande.
For- og bakvingene deres brukes til å styre retning og skyvekraft.
De lange midtvingene brukes til å fange termikker.
Til tross for vekten deres
er luften tykk nok til at de kan leve et liv
på himmelen.
Men det er ikke alltid et fredelig liv.
Som på Jorden tiltrekker beitere seg rovdyr.
Ved hjelp av hydrogenproduserende bakterier som blåser opp luftsekkene,
flyr de til værs.
Alene er de sjanseløse mot byttedyrene.
Så de jakter i flokk.
De venter på at en himmelbeiter skal forville seg fra gruppen.
De ser målet, sender ut gassen sin...
...og angriper ovenfra.
Det raskeste rovdyret på Jorden
bruker samme taktikk.
Min interesse for falkonering
skyldes deres rovdyrinstinkt i kombinasjon med farten deres.
De bruker farten til sin fordel.
Bare det å se et topprovdyr i aksjon...
...er perfeksjon.
WIND RIVER-DALEN
Jeg har over 30 fugler nå.
MESTERFALKONER
Hver fugl har en unik personlighet.
Det jeg elsker med falker, er hvordan evolusjonen har gjort dem perfekte.
Jeg har et forhold til dem.
I hvert fall fra min side.
Jeg tror ikke falkene tenker sånn, men de ser på meg som en del av laget.
Vahé Alaverdian trener opp falker i fangenskap til å jakte.
Disse fuglene er genetisk programmert til å være topprovfugler.
Som falkonerer prøver vi å vekke fuglenes rovdyrinstinkt.
Lokkefugltrening er første trinn.
Kom igjen, kompis!
Jeg har lokkefuglen foran falken
og får falken til å koordinere øyne og føtter...
...og strekke ut føttene for å ta den.
Når det skjer, drar jeg den vekk fra falken
for å få den til å fly opp og gjenta prosessen.
Jeg vil se fuglen stupe ned så vertikalt som mulig.
Det er noe de senere vil bruke når de jakter på byttedyr.
Når falkene er klare, introduserer Vahé et byttedyr:
en brevdue.
Falken klarer ikke å holde tritt med duen i en jakt,
så dens beste sjanse er å stupe ned ved hjelp av tyngdekraft.
Når fuglen tror den har overtaket,
trekker den inn vingene.
Den stuper ned i en tåreform...
...og flyr ned fra himmelen.
Den kinetiske energien til en falk som treffer en due,
er som om du skulle blitt truffet av en kanonkule.
I treningen slipper duen alltid unna,
fordi falken stuper fra en høyde på under 300 meter.
Når den jakter på ordentlig, stuper den fra en større høyde.
Det vil være dødelig.
TYNGDEAKSELERASJON
Rovdyrene går til verks.
De sprer vingene sine
for å skape luftmotstand.
De destabiliserer himmelbeiteren
for å sluke den på bakken.
Men flokken er for liten til å felle et så stort dyr.
I dag vil de gå sultne.
Himmelbeiteren flyr opp til en trygg høyde...
...for å komme seg.
Men som en fruktbar hunn
får hun selskap.
Hannbeitere konkurrerer om å bli valgt som make.
De forvokste halene deres er et handikap
som gjør det vanskeligere å fly.
Men for hunnen
er de et tegn på vitalitet.
Den første som når henne, får pare seg
og videreføre sine gener.
Det samme prinsippet gjelder på Jorden.
Både oppe i himmelen
og nede på bakken.
Hanner konkurrerer om retten til å pare seg.
Når folk sitter hjemme og ser på insekter på TV,
ser de for seg at kameramannen sitter i jungelen,
i en elv eller i en hekk,
og venter på at billen skal dukke opp
og formere seg eller slåss foran kamera.
Det funker ikke sånn.
Dette er et falleferdig skur som er tilknyttet mine foreldres hus.
NATURHISTORISK KAMERAMANN
Det er store fordeler ved å jobbe hos foreldrene.
Man får en god middag om kvelden og te i løpet av dagen.
Kom og se på hva vi gjør.
Jøsses.
Hva i all verden er de?
De er neshornbiller.
Hannen har store horn.
Det har ikke hunnen. Det er en form for utvelgelse.
Hunnene liker hanner med store horn.
Når de parer seg,
parer de seg med en bille med litt større horn
enn den forrige de så,
og den hannen får videreføre genene sine.
I generasjonenes løp vil hornene bli større.
-Noe spesielt sted? -På stokken, rettet mot den andre hannen.
De begynner med én gang.
Hornene til en neshornbillehann
er som halen til en himmelbeiterhann.
De er utviklet for seksuell konkurranse.
Den dominante klarte det igjen.
Bra bilde. Vi vil ha bildet hvor han går inn i henne.
Én, to, tre.
-Er det greit? -Ja.
-Der, ja.
Setter du den inn?
Hanninsekter må ikke alltid slåss for å sikre seg en make.
Noen ganger holder det at de viser frem sine fysiske fortrinn.
Jeg setter hannen foran deg.
Han kommer fra din høyreside.
Han fløy sin vei.
Dette er stilkøyefluer.
Stilkøyefluer er fantastiske småkryp.
De ser litt ut som en maur med store øyne på stilker.
Både hannen og hunnen har øyne på stilker,
men hannen har mye lengre øyestilker.
Hannene med de lange stilkene
kommer bort til hverandre og danser en liten dans.
De prøver å bedømme hvem av dem som har størst stilker.
Der er de. Der er duellen.
Vinneren får bli hvor den er, og taperen må dra sin kos.
Vinneren får så adgang til hunnen og kan formere seg med henne.
Slik kan han videreføre genetikken sin,
som også inkluderer lengre øyestilker.
-Ja! Har det. -Har du det?
Fantastisk.
Vanligvis er det over på et blunk. Fantastisk!
Hvorfor ønsker hannstilkøyefluen å ha disse enorme øyestilkene?
Tanken er at du signaliserer til hunnene
at du kan investere utrolig mye energi i en ressurs
som er helt unødvendig.
Hvis du fortsatt kan overleve, fly, leve og ikke bli jaktet på,
og likevel ha denne bortkastede ekstravagansen på hodet,
er det trygt å formere seg med deg.
På Atlas
viser himmelbeiterhannens lange hale at han er et ideelt valg...
...for å fostre den neste generasjonen.
Men moren kan ikke legge eggene sine i himmelen.
Derfor har hun landet.
På grunn av tyngdekraften er hun for tung til å fly opp i været igjen.
For å skape nytt liv må hun ofre sitt eget.
Ungene vokser opp i nærheten av stedet der moren deres døde.
Nå må de komme seg av bakken og opp i været.
Men åtseldyrene ligger på lur.
Benløse skapninger
uten et skjelett som gir dem form.
De dreper ved å omslutte og oppløse byttet sitt.
Himmelbeiterne er nyklekkede, men de er allerede i stor fare.
Og nå er det ingen vei tilbake.
KALAHARIØRKENEN SØR-AFRIKA
Hver dag på Jorden
må unge dyr overvinne forferdelige odds
hvis de skal overleve.
Seksti prosent av surikater overlever ikke til sin første bursdag.
For en ung surikat i starten av livet
finnes det mange farer her.
De er sårbare i mange måneder etter fødselen.
ØKOLOG
Men spesielt i de første månedene etter at de kommer ut av hiet.
Det er rovdyr overalt, og de er en konstant fare.
Det er slanger her...
...som spiser unge surikater.
En ung surikat er trygg i en gruppe,
men hvis den sakker akterut, er den sårbar.
Skorpioner er en konstant trussel.
De unge er helt inkompetente
og uvitende når det er snakk om å håndtere skorpioner.
Men de kan ikke unngå faren for alltid.
De må lære seg å nøytralisere trusselen.
Første gang en ung surikat møter en skorpion
og må håndtere den alene,
må være et skremmende møte.
Dette er sannhetens øyeblikk.
Det er en overgangsrite, for så snart de har klart å gjøre det selv,
har de nådd en fase hvor de kan sanke mat selv
og bli uavhengige og nyttige for gruppen.
De har klart å unnslippe sårbarheten ved å være en unge
og gått over til å bli voksne.
Det er ett steg på veien til voksenlivet,
men det er på ingen måte grei skuring etter det.
Det er mange trusler der ute,
og de må fortsette å lære for å bli fullvoksne.
Hvis de unge himmelbeiterne skal bli voksne,
har de ikke noe valg.
Det er på tide å fly.
Selv i luften er de fortsatt ikke trygge.
På Atlas
er overlevelse et sjansespill.
Livet fortsetter fra én generasjon til den neste.
I hvert fall inntil videre.
Atlas' sterke tyngdekraft trekker asteroider inn i kollisjonskurs.
De fleste brenner opp i atmosfæren.
Men det er alltid fare for at noe stort vil slippe gjennom...
...og tilbakestille livets gang på planeten.
Siden tyngdekraften er svakere på Jorden enn på Atlas,
er asteroidenedslag sjeldnere.
Men når de inntreffer, kan de være katastrofale.
Dette er Yucatán-halvøya.
Sytti tusen kvadratkilometer med tropisk jungel.
Men skjult i jungelen finnes mange skjulte synkehull ved navn cenoter.
YUCATÁN-HALVØYA
De er innganger til store, underjordiske hulesystemer.
Det er ingen overfladiske elver eller bekker på halvøya,
så de eneste vannkildene finnes under jorden i huler.
Men det interessante er hvor cenotene er.
MARINBIOLOG
Selv om det antageligvis finnes over 10 000 cenoter på halvøya,
så ser vi i nordvest...
...at de forekommer i en tydelig halvsirkel.
Hvis vi følger halvsirkelen ut til Mexicogolfen...
...får vi en komplett sirkel som markerer det man vil forvente å se
i utkanten av et asteroidenedslagskrater.
For 65 millioner år siden
dro tyngdekraften en asteroide inn i solsystemet vårt.
Den kolliderte med planeten vår
og forårsaket utryddelsen av 75 % av alt liv på Jorden.
Asteroidenedslaget skapte nok støv
til å sperre for sollyset i to år.
Verden ble kastet ut i mørke.
Ingenting kunne vokse.
Dette vil skje på Atlas
hvis en stor nok asteroide treffer planeten.
Cenoter er vanskelige steder å overleve i...
...slik Jorden var for 65 millioner år siden.
Hvilke egenskaper trenger en art for å overleve en utryddelse?
Det er noen her inne.
Krokodiller er svært motstandsdyktige dyr.
De lever i både vann og på land.
De er generalister. De trenger ikke en bestemt diett.
De spiser det meste.
Alt som er tilgjengelig, er bra nok.
De tar det.
Her i denne cenoten
har en falt nedi og blitt fanget uten noen vei ut.
Men på en eller annen måte...
...har han lykkes.
De er overlevere.
I en verden i endring lønner det seg å være generalist,
ikke spesialist.
Hvis en stor nok asteroide treffer Atlas,
er det ute med himmelbeiterne og rovdyrene.
De er for spesialiserte til å takle forandring.
Generalistene er de benløse åtseldyrene.
Som krokodiller spiser de hva som helst...
...og lever hvor som helst.
På denne innbilte planeten med høy tyngdekraft
kan de være de store overleverne.
Hvordan kan livet tilpasse seg på en annen planet?
En hvor dyrene er fanget
mellom en brennhet ørken
og et frossent skyggeland.
En verden preget av ytterligheter.
Tekst: Aleksander Kerr