ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
#РОМАНТИЧНІ
#ВІЛЬНІДУХОМ
#ДІВОЧЕЗАХОПЛЕННЯ
#ВИБИРАЮСАМОТНІСТЬ
#УТРИВАЛИХСТОСУНКАХ
ЯК ТВОЄ КОХАННЯ?
Що робити з коробкою спогадів після розриву?
- Спогадів? - Я навіть зберігав квитки в кіно.
Бо це дорогі мені спогади.
- Вони нагадують про нього. - Вони мучать мене.
Але після розриву це найбільша проблема.
Я не зациклююся на речах.
Я не зациклююся, але хочу їх повернути.
А навіщо повертати? Це ж лише речі.
Так. Дорогі нам спогади можна просто залишити у своєму серці.
Я відчував те саме.
ТРИ РОКИ ТОМУ
- Знімай. - Знімай що?
Ми розійшлися. Тому знімай.
Знову за своє.
Наш розрив тут ні до чого.
Той плащ, що зараз на тобі, я купила під час поїздки до США.
Знімай його.
Добре. Знімаю.
- І футболку. - Здуріла? Це ж зима.
У нас були парні футболки. Знімай.
А хіба не я купив…
- Знімай. Негайно. - Боже.
Бо вона нагадуватиме про мене.
- А я не хочу. Знімай. - Годі вже.
Туфлі теж знімай.
І шкарпетки.
- З чого б це? - Це я тобі їх купила.
- Коли це було? - Коли купляла шкарпетки з Міккі Маусом.
- Дійсно? І зі смайлами? - Твої були діряві, тому купила.
То були не шкарпетки.
Стопи -
це як друге серце.
Одягніть. Схоже, вам холодно.
А, пусте.
Я свідомо вийшов босоніж. Десь читав, що це корисно.
Я бачив вашу сварку у провулку з харчевнями.
Справді?
Дякую. Я їх одягну.
Можете одягнути й це.
Боже. Дякую.
- Стоп, це светр… - З моєї школи.
- Середня школа Деун? - Так.
- Футбол? - Футбол?
Дух Деуна повний енергії та пристрасті
Несіть дух Деуна у кожен куточок світу
- Бий, біжи - Бий, біжи
- Гол забий - Гол забий
- Бийся - Бийся
- За наш Деун - За наш Деун
- Деун! - Деун!
- Радий вас бачити. - Я теж.
Не віриться, що ви його зберегли. Закінчили цього року?
- Ні. П’ять років тому. - А я шість. Досі зберігаю його вдома.
Не дивно, що ви мені знайомі.
Були воротарем?
Ні, він схожий на мене.
Я сидів на лаві у групі вболівальників.
Не любив пітніти.
О Донсик, напад, 24-й рік.
Ясно. Радий познайомитися.
- Який тісний світ. - Радий допомогти.
Ви завжди носите ті речі з собою?
Ні, я сьогодні здавав вступний у поліцію.
Тому виселяюся з квартири.
- Вітаю. Від усього серця. - Дякую.
Цікаво. Я йшов з квартири з речами й бачив,
як вас били сумкою.
У мене від цього серце розривалося.
Напевне, тому що ми з однієї школи.
Ту сумку їй купив я. Вас колись били сумкою, що ви купили?
А вона справляє сильне враження.
То пусте. У житті може статися що завгодно.
Який класний збіг, що ми зустрілися.
Може, хильнемо по чарочці?
Ходімо. Я виставляю.
- Дякую. - Нема за що.
Того дня ми випили по три.
Як мені цього бракує.
Ми того вечора напилися й пішли до нашої школи.
Ми грали у футбол без м’яча на полі.
Було весело. Я не спітнів.
Тобі після розриву було весело? Чорт. Треба було ще й штани забрати.
Якщо він вчився з Гоном, то й зі мною теж.
Може, десь патрулює зараз у Сеулі.
- Чорт, яка я зла. - Ми ще зустрінемося.
- Випадково, як тоді. - Кан Гон, ідіот.
Нас зведе доля.
Це точно, як ще раз зустрінетеся. Виходь за нього.
Як у тебе справи?
У мене твої капці й олімпійка.
Поверну, як зустрінемося.
Я викинула все, пов’язане з ним.
Я не можу нічого викинути й обручку зняти.
Їх краще викинути.
Їх краще повернути.
Який зміст брати їх назад? Я б і так усе викинула.
- Яке тобі діло, якщо інший викине? - Хіба це не поставить крапку?
Ей, я тебе знаю, Кенджун. Зізнайся.
Того дня ти не пішов туди, щоб порвати з нею.
ДВА РОКИ ТОМУ
- Чому приходиш, коли я на роботі? - Ти мене уникаєш.
Ми розійшлися. З чого нам зустрічатися?
- Чому на дзвінки не відповідаєш? - Ми розійшлися.
Тоді що робити з усім цим?
Я вже писала. Викинь.
Я відписав, що не можу викинути ці речі.
- Добре. Тоді викину сама. - Стривай. Пробач мене.
Це все моя вина.
До чого ці розмови зараз?
Ти хотів закінчити все правильно. Тому й приніс усе, що я подарувала?
Усе було брехня. Я вдавав, що у мене все добре.
Не хочу розходитися.
І приніс це на знак вибачення.
Я прийшов відновити наші стосунки.
А я не хочу.
- Залишай усе тут і йди. - Ні. Це не все.
Ще є багато іншого, що я маю тобі віддати. Тобі доведеться зробити те саме.
Треба зустрітися десять разів. Ні, більше. Хоча б 12 разів.
Не треба було приносити.
Тобі буде надто важко.
Знаєш, яке це важке?
Ти просила обіймати його, думаючи про тебе.
Мішку, що ти подарувала на сто днів. Він був завеликий, щоб принести.
Вазон, що ти дала, досі в моєму кабінеті.
Треба забрати з хімчистки пальто, що ти купила.
Якщо все зібрати, у коробку не влізе.
Треба винайняти вантажівку.
Візьми свою машину.
Привези все машиною до мене.
То мені можна у твій район?
Коли ми посварилися й розійшлися,
ти заборонила приїздити.
Ти сказав, що маєш повернути. Ти правий: додому я їх сама не донесу.
Це правда.
У такому разі можна в тебе переночувати?
Ми розійшлися. З чого б це?
Я не хочу розходитися з тобою.
Як не хочеш, щоб я заночував,
зустріньмося ще десять разів біля твого будинку.
І на кожну зустріч я привозитиму по коробці.
Наступної зустрічі
сходимо на твої улюблені коржики?
А це що, до речі?
- Не пригадуєш? - Це я тобі купила?
Ти купила їх, коли ми вперше пішли разом у парк розваг.
Справді?
Чому ти все це зберіг? То було так давно.
Може, замість коржиків підеш
на побачення у парк розваг?
Я носитиму їх цілий день і дуркуватиму.
Тоді
чекай тут, поки моя зміна не закінчиться.
А я перегляну своє рішення про розрив з тобою.
Ти не жартуєш?
Дякую, мем.
Коли я побачила ті кролячі вуха,
я пригадала, як мені було весело з ним.
Цього я й добивався.
«Ми кохали один одного. Ні, ми досі кохаємо один одного».
Кожна криза - це можливість.
Я на цьому знаюся.
Я дуже хочу запитати в неї про одну річ.
Ну…
Я сказала, що все викинула.
Не маю нічого, пов’язаного з ним.
…у мене були фотоапарати.
Я привіз з собою декілька у Янг’янг.
Та зараз їх
уже немає.
Ось так.
Так от. Минуло два тижні.
Дошки майже готові,
тож я переходжу до наступного етапу.
- Далі… - Що ти робиш?
- Маєш ще одне замовлення на дошки? - Так.
- Маєш два замовлення? - Так. На дві дошки.
Закінчиш до повернення в Сеул?
Так, здається.
А це що?
Поляроїди. Потрібно було дещо зняти.
- Я теж хочу ним фотографувати. - Стривай.
Він поламаний.
Ось він.
Тримай.
Ось так. І фотографуй.
- Натиснути цю кнопку? - Так.
- Фотографуєш мене? - Так.
Раз, два, три.
А тепер
ось звідси треба вийняти плівку.
Треба зачекати.
- Треба зачекати? - Так.
А поки чекаю, пофотографую ось цим.
Плівковим фотоапаратом?
Ним складно користуватися. Треба розуміти, що таке чутливість і витримка.
А також принцип роботи діафрагми у фотозйомці.
Забудь. Іди сюди.
- Дивися. Це фокус. - Ясно.
Цим регулюється фокус.
- Усе розмито, так? - Так.
Покрути ним. Побачиш посередині два зображення.
- Так. - Коли вони накладуться, буде сфокусовано.
Тепер усе чітке.
- Справді? - Так.
Молодець. У тебе до цього дар. Ти розумна.
У такому разі доведи.
Поцілунком?
- Нині така гарна погода. - Така гарна.
Хочеш?
- Дай спробувати. - Добре.
Сюди. Поклади руки сюди. Повільніше.
Швидше? Ось так.
Ледь не знепритомнів!
- Відпускаю. - Ні.
- Ні. Ще ні. - Зараз відпускаю.
Ні, ще ні.
Поїхали!
Добре. Знімаю.
Раз, два, три.
Стань у позу.
Раз, два, три.
Готово?
Як гарно.
Раз, два, три.
- У мене кров. - Де?
- Я збрехав. - «Збрехав»?
МИ ОДРУЖИЛИСЯ
Відрегулюй фокус, щоб будівля…
- Вона у фокусі. - Справді?
Добре.
Геть розфокусований.
Джевон! Виходь уже!
Що таке?
Що ти робиш? Боже, припини знімати. Не знімай мене. Я підпух.
Опусти руку. Подивися сюди. Посміхнися.
- Посміхнутися? - Класно виглядаєш.
- Зачекай. - Що?
- Селфі з ручними не… - Раз, два, три.
Отже, ті фотоапарати не в мене…
а в неї. Саме так.
Віддав їй, бо вона ними захопилася.
- Привіт. - Та-дам.
Дякую!
Боже, я йому не вірю.
Ті апарати дісталися йому дуже непросто.
Віддав їй фотоапарати?
- Джевон, саме їй? - Власне.
Я благав, але мені він не позичив.
Джевон, якого ми знаємо, купив би їй новий.
То фотоапарати тепер у жінки, у Юн Сона?
Усі три?
Він дійсно віддав їй усі три апарати?
Джевон аж надто романтичний.
Добре. Я надто романтичний. Тепер щасливий?
Хай там як, я дуже хочу знати, що вона зробила з тими апаратами.
А я впевнена, що пані Юн Сона їх продала.
Навіщо їй їх продавати?
Якщо вона дивиться це інтерв’ю,
прошу передати їй таке.
Можна?
ЩО САМЕ?
Добре.
Так от.
ТАК, ЗВІСНО
Привіт.
Ти дійсно продала мої фотоапарати?
ДЛЯ ЮН СОНА
Якщо ти їх продала,
що ти зробила з тими грошима?
Купила їжу? Напилася? Пішла в магазин?
Чому ти це зі мною робиш?
Не варто це робити. Не можна гратися з людиною…
Господи. Чорт забирай.
Чому ти так зі мною?
Я два місяці була в нього закохана.
Господи. Серйозно.
Я закипаю від однією думки про неї.
Усе було брехнею,
крім моєї любові до нього…
тобто…
Я скипаю від однією думки про неї.
Вона гарна, але підла.
Ото невдаха. Який він жалюгідний.
ГАРНА, АЛЕ ПІДЛА
Я тоді була щира з ним.
Але зараз це вже не важливо.
Тепер усе в минулому.
Я не озиратимусь у минуле.
Зараз для мене найважливіше теперішнє.
«О3» МАРКЕТИНГОВЕ АГЕНТСТВО
- Нині викидаємо загальне сміття? - Ти щодня це питаєш.
Загальне - у парні вихідні, інше - у непарні.
Сьогодні мені дуже хотілося макаронів. Дякую.
Прийми після їжі. Ми ще не їли.
Ні. Дай мені спершу подбати про мою дорогу шкіру.
Дай хвилинку.
- Локшина проварена? - Жбурни її.
Дивися.
Треба ще поварити.
Що ти робиш? Вона брудна.
Перепрошую? Так роблять кухарі-італійці.
Ні. Я працювала в ресторані, де готують всілякі…
Всілякі що?
Неважливо.
- Хочеш вина? - Звісно.
Я його не охолодив. Покладу в холодильник.
Просто охолоди льодом.
До речі, що це таке в холодильнику?
Щось дивне на поличці для вина.
Це не фотоплівка? Вона вся використана?
Що вона там робить?
Ясно. За формою підходить ідеально.
- Нащо класти в холодильник? - Щоб кольори зберегти.
Проявлю у своїй звичайній фотостудії, як повернусь у Сеул.
Кольори там не зміняться?
Ну, трішки зміняться, але там краще, ніж за кімнатної температури.
- Чому? Хіба не цікаво? - Цікаво.
Не з’їж їх, поки мене не буде.
Я все перевірю.
- Знаєш, скільки їх? - 13.
Нащо кладеш їх назад до холодильника? Навіщо?
Збираюся їх з’їсти.
Свіжими вони смачніші.
Маєш плівковий фотоапарат? Ні, не маєш.
- Ей, часник підгорів. Викинь. - Стривай.
Яке марнування.
То Кан Гон зараз живе із жінкою?
Знаю. Він живе із Лі Ино.
Через неї ми з Кан Гоном і розійшлися.
Думаю, вони зрештою одружаться.
Добре. Гарна робота.
- Гарна робота. - Чудова.
Куди ти зібрався?
Закінчили прибирання в домі у Санам-доні?
- Так. А що? - Їду пофотографую там.
- Залиш це спеціалістам… - Звісно.
Він завжди сам напрошується.
Я зняла їх рік тому, тож кольори могли змінитися.
Декому до вподоби потьмянілі кольори на фото.
Тримали їх у холодильнику?
Так.
Вам перевести їх у комп’ютерні файли чи відсканувати?
- Ні, проявити, будь ласка. - Усі?
Так. Усі до останнього.
Господи.
Чула, ви найкраще проявляєте плівки.
Прошу вибачення?
Це правда, мою студію знає багато спеціалістів.
Коли буде готово?
Алло?
Алло, сер. Це Пак Джевон.
Так, давно ви не дзвонили.
Де ви були? На плівкові вже не знімаєте?
На плівкові ні. Зараз лише на цифровий.
Я знімки вже обробив і відправив. Коли заїхати?
Боже. Я сьогодні трохи зайняти.
Якщо це не терміново, завтра передам їх через кур’єра.
Гаразд.
Вони вже всі готові?
Так.
Стоп, це хлопець…
- Я його знаю. - Ні, ви помиляєтеся.
Ні. Він працює в архітектурному бюро.
Ні. Це не він.
Боже.
- Я підніму. Пробийте суму. - Добре.
Я не планував цього казати.
Я казав, що віддав їй три фотоапарати.
Я їх не віддавав.
- Я бачив сумку з ними в аеропорту. - Бувай.
Але в поспіху забув її забрати.
То й що? Я думав, що я їх поверну.
Знімає.
Добре.
Нарешті день перший.
У мене є деревина.
Хотів узяти бальсу, але вона надто дорога.
Дуб надто вузлуватий і важкий.
Тому я обрав адамове дерево.
Віднині я показуватиму процес виготовлення дошки для серфінгу.
Отже, сьогодні
я нанесу чорновий ескіз на заготовину
і пилкою виріжу дошку.
Ось так.
Добре. Скоро починається твоя зміна, тож на цьому я зупинюся.
Сьогодні я кріплю шпангоути до стрингера.
Я виготовляю каркас, із якого вийде дошка.
Ой, і правда.
Забув тобі сказати.
Зараз я виготовляю дошки для нас.
На перший погляд виготовити дошку легко, але насправді це складно.
Нині працюю над леєрами для дошки.
Щоб клей затвердів, треба години зо дві.
Треба чекати по дві години для кожної дошки.
Бачиш, як це складно, правда?
Щоб виготовити одну дошку, треба чимало зусиль.
Кажу просто так.
Так важко виготовляти їх, нічого тобі не кажучи.
Та я стараюся з усіх сил.
Та я стараюсь з усіх сил.
Отже, далі…
- Що ти робиш? - Ось… Що?
Ще одне замовлення на дошки?
Так. Стривай.
Зайдімо. Ось сюди.
Гаразд. Повільно.
Вгадай, де ми.
Де ми? Що це?
Де ми?
- У твоїй майстерні. - Так.
Запах твоєї майстерні.
Та-дам.
- Що? Це твоя майстерня. - Так.
- І дошки. - Так, дошки.
Скільки ти бачиш їх?
- Дві. - Так, є дві дошки.
І що?
«І що»?
Ясно. Ти хочеш, щоб я допомогла їх пошкурити.
Ні, не те. Глянь на них. Це дві дошки для серфінгу.
Чому дві? Для нас із тобою. Це парні дошки.
Я зробив їх з нуля.
Я робив їх, поки ти спала. До того, як прокидалась і йшла на роботу.
Я зробив їх з нуля. Це купа роботи. Я сам.
Сам зробив.
Неймовірно.
Так. «Неймовірно».
Більше нічого не скажеш? Ну…
То що мені робити?
Тепер ми ці дошки розмалюємо.
Ця дошка твоя, а ця моя.
- Хіба не чудово? - Дякую!
Господи.
Попрощавшись в аеропорту,
вона не подзвонила й не прийшла.
Але ось чого я дійсно не можу зрозуміти:
того дня, коли ми мали тут зустрітися, вона залишила голосове повідомлення.
Джевон, це я.
Сона.
Мені з тобою було приємно.
Нам
не варто більше бачитися.
Я залишу фотоапарати собі.
Ні. Я їх вкрала в тебе.
Я від початку це планувала.
Пробач мене.
Я навіть Кенджуну не розповів, бо це дуже неприємна історія.
Я десятки разів слухав її повідомлення, але…
Хто пояснить, що вона хотіла сказати?
ЧХОНГЕ 2-GA
Одяглась як дружина мільйонера.
Це таємниця.
Усі вони порожні.
Нічого. Вони порожні.
Я іноді їх ношу.
Це додає мені радості.
Переклад субтитрів: Маркіян Плесак