PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
#ROMANTIK
#VOLNOMYŠLENKÁŘKA
#ZABOUCHNUTÁ
#DOBROVOLNĚ SINGLE
#V DLOUHODOBÉM VZTAHU
A CO VAŠE LÁSKA?
„KISS ME KISS ME“ OD BEETLEJUICE
ROCKOVÁ SKUPINA ZALOŽENÁ ROKU 1962 V LIVERPOOLU
Určitě bude pršet?
Jo, říkali to.
Nevypadá to na déšť.
To nevadí.
KAPELA BYLA POPULÁRNÍ A UMĚLECKY NA VÝŠI
Pojď ke mně.
DODNES JSOU PRO MNOHÉ INSPIPRACÍ
NAROZDÍL OD VĚTŠINY PÍSNÍ
JE „KISS ME KISS ME“ OTEVŘENĚ MILOSTNÁ
MNOZÍ KORJEŠTÍ UMĚLCI JI PŘEZPÍVALI
- Víš co? - Co?
Ta knížka mě moc nebaví.
Tak se podívej na něco jiného.
Co se tam píše?
To tetování se mi líbilo.
„Nehledej ve všem smysl.“
Tak to myslím.
- To se mi líbí. - Proč?
Jen tak.
Líbí se mi tvůj styl, tvá osobnost…
Líbíš se mi od hlavy až k patě.
Prší.
Vidíš? Říkal jsem to.
- Že? - Jo.
Měl jsem pravdu. Říkal jsem to.
- Pojďme. - Cože? Kam?
Kam běžíš?
Hej, opatrně!
Pohni, Če-wone.
Hej, Son-o!
Počkej na mě!
- No tak! - Prší!
Počkej na mě, Son-o!
- Tomu říkám osvěžení! - Super, ne?
Poprvé v životě mi nevadilo,
že nemám deštník.
Naopak jsem byl rád.
- Za měsíc odjedeš, že? - Ano.
Vzal jsem si dovolenou na jeden měsíc. Proč?
Kdyby sis vzal ještě jeden, vyhodí tě?
Proč?
Mám to udělat?
Když mě vyhodí,
vrátím se do bývalé práce.
Když požádám o další měsíc volna,
vezmeš si mě?
To myslíš vážně?
Jo.
Jsme ženich a nevěsta.
Máme kde bydlet a máme se rádi.
Přece jsi skončila
s váhavostí a nerozhodností.
Máš pravdu.
Svatba by byla fajn.
Bude to prima.
Uděláme to. Ze srandy.
- Uděláme. - Tak jo.
A co dostanu jako zásnubní dar?
Zásnubní dar?
Mám takovou představu.
Nekecej. Cože?
Ještě jsou telefonní budky?
Copak nemá mobil?
Takové podlézání.
Jo, požádal jsem ji o ruku.
„WHAT DO YOU THINK“, YURISANGJA
TOTO MUŽSKÉ DUO VZNIKLO V ROCE 1996
A ZÍSKALO SI OBLIBU DÍKY ROMANTICKÝM BALADÁM
TATO SKLADBA VYŠLA NA SPECIÁLNÍM ALBU Z ROKU 2005
NA MELODII MOZARTOVY „SVIŤ MI, SVIŤ MI, HVĚZDIČKO“
Otázko záhadná,
pořád tě luštím.
- Sebe se vyptávám… - Co je to?
- …na tenký led se pouštím. - Co to má být?
Je to tvůj úsměv, co sílu mi dává?
Najednou vím, že jsi ta pravá.
Přišla jsi bez ptaní,
na dveře ťukání,
jak mocný náraz.
- Zbláznil se? - Z každého setkání
mé srdce plesáním
křičí svůj souhlas.
Najdu však u tebe skrýš,
kde přebývat mi dovolíš?
Na odpověď čekám.
- Jdeme na to. - Tak jo.
Už to jede.
Tak fajn.
Začíná svatba Jon Son-y a Paka Če-wona.
Nedělej to.
Jon Son-o, slibuješ, že budeš Paka Če-wona navždy milovat?
Ano!
Pak Če-wone, slibuješ, že budeš Jon Son-u navždy milovat?
Ano!
Slibujete, že zůstanete spolu
až do stáří?
Ano!
Za deště, sněhu a vichřice, slibuješ…
Ne.
I za deště, sněhu a vichřice,
slibujete, že se nikdy nerozdělíte?
Ano!
- To stačí. - Cože?
Nyní obřad ukončíme.
Ne, ještě není konec.
Podívej.
Nikdy si je nesundáme.
TEAM LEADER PAK ČE-WON
To mě ještě víc rozčiluje.
Kde asi má prstýnek?
Nejspíš ho vyhodila.
Přesně tak, vyhodila jsem ho.
Po rozchodu by měla aspoň vrátit prstýnek.
A dál? Dáš ho snad jiné?
Vypadám jako držgrešle?
Nedovedu to pochopit.
Proč si ho brala, když ho chtěla odkopnout?
- Přesně. - Omluvíte mě?
Píšu projekt. Mám hodně práce.
Tak to určitě neplánovala.
Pořád ji ještě omlouvá.
Ta svatba nebyla platná.
- Měl by na ni zapomenout. - To by měl.
- Záleží na tom, jestli platí? - Chápu ho.
Právě protože to byla svatba jen jako,
tak ho to o to víc mrzí.
Zkusme se podívat na fakta.
Bydleli spolu jen dva měsíce.
Tak krátce?
Život je dlouhý. Dva měsíce nic není.
Není to nic, k čemu by se měl tak upínat.
Zapomeň na to, je to pryč.
To se lehko řekne, když to nezažili.
Přišel o něco, když s ní byl?
Proč tak najednou?
Prostě mě to napadlo.
Co když prostě nebyl jejím cílem?
Tak co?
No…
Třeba ho kontaktovala,
protože měla postranní úmysly.
Co kdyby měl zlatou žábu, co váží jeden njang?
Kolik to je?
Mám snad nižší cenu než njang zlata?
Pardon, můj kamarád je trochu natvrdlý.
Má představivost, však je spisovatel.
Ne, je to možné.
Něco chtěla, tak mu to prostě vzala.
Když to získala, odkopla ho.
Tak spisovatel. Určitě na to má?
Debutoval v jednom čtvrtletníku.
Má hroznou představivost. Jak se může uživit?
Vážně o nic nepřišel?
Ne.
Opravdu ne.
Proč by ho oslovila pro nic za nic?
Řekněte mu, že se s ním chci setkat.
Nesnáším ho.
Ať za mnou přijde, ano?
Nejdřív se setkej se mnou.
Něco mi říká, že o něco přišel.
Son-a mu to určitě vzala.
Proto ho kontaktovala.
On si prostě nechce přiznat,
že své city hrála.
Znáte to,
tohle řekne dvacetiletá žena osmdesátiletému muži:
„Miluji tě. Moc tě miluji,
chci s tebou mít děti!“
JE NAŠTVANÝ
A on prostě chce věřit,
že je to tak.
- Máš pravdu. - Hele…
Zastavte to.
Vypněte kameru. Končím…
Ne, tohle nedám. Skončil jsem.
Končím.
JE SMUTNÝ
Říkám vám, že tak to není.
Opravdu se do mě zamilovala.
Byla tak upřímná a vášnivá.
Víc mě ani milovat nemohla.
Víte co? Nevěděla, co znamená dělat něco napůl.
Nikdo mě nemiloval tak jako ona.
Sakra. Nic nevíte.
- Ještě dvě piva. - Další dvě? Fajn!
VŠE PRO SURF & RA-ŘINY NUDLE
- Son-o. - Ano?
- Vyhoď smetí. - Jasně.
- Tady jsou piva. - Díky.
- Užijte si je. - Díky.
To už jsi zpět? Kde máš koš?
Nevím.
- Nevíš? - Ne.
Vyhodilas ho?
- Jasně. - To není pravda.
- Vážně? - Už mi to nejde jako dřív.
- No tak. - Dej mi to.
- Hotovo? - Jo.
- Jdeme. - To byl úsměv.
- Změnil ses. - Lituješ svatby?
Co se děje?
- Řekni, že jdeš. - Son-o, dej si pivo.
- Sedni si. - Dej si.
- Ne, musím domů. - Cože?
- Proč? - A kam „domů“?
On jde se mnou.
Cože? Vy někam jdete?
- No… - Jdeme domů.
Bydlím u něj v karavanu.
- Vážně? - Spolu?
Jo, bydlíme spolu.
Už asi měsíc.
- Jo, skoro měsíc. - Cože?
- Měsíc?
Zbláznili jste se?
Myslí to vážně?
Dokonce jsme se vzali.
- Cože? - Fakt?
- Kecáš! - Ne…
- Vysvětlím to. - Vy jste šílenci!
No, vzali jsme se.
- Ale ne vážně… - Takže aby bylo jasno.
Če-won je můj.
- Tak jim pogratulujme. - To jo.
- Blahopřejeme! - Blahopřejeme!
- Blahopřejeme. - Blahopřejeme.
Jak jsi to mohla tak vybalit, že spolu bydlíme?
Vždyť je to pravda.
Už jsem tam tři týdny.
A to ses vůbec nestyděla?
Ani trošku. Klidně to zakřičím na celý svět.
Jak bys to chtěla udělat?
- Jsme manželé. Bydlíme spolu. - Přestaň.
Vzali jsme se. Bydlíme spolu.
Počkej.
Blahopřejeme.
Vzali jsme se. Bydlíme spolu.
Přestaň, ztrapňuješ mě.
Vážně.
Vzali jsme se! Bydlíme spolu!
Ty jo, to je trapas.
Je krásně.
- Je to fajn? - Ano.
Bavím se.
- Pojeď, Son-o. - Počkej!
ZASTÁVKA NA KOPCI PO 150 M
Če-wone, vydrž!
To dáš! Pojedu napřed!
Nejezdi! Počkej na mě!
Kde má Jon Son-a Zemi?
A kde má Mars…
Co? Hej, co to děláš?
Co to má být?
To je hrůza!
Vždyť je to pěkné!
- Jídlo je hotovo. - Super.
- Cože? - Cože?
Proč má Če-won víc?
- Přesně. - Najez se, Če-wone.
Dala jsem ti krvavé mušle.
Ty jo, a proč tolik?
Mám je moc rád.
Je to dobré?
Ten vývar je… jiný.
Bylo to nádherné.
Neměla postranní úmysly.
Může za to on.
Kjong-džun, ten had.
Jo, já jsem Kjong-džun.
Musel jsem se vrátit do Soulu, protože flákal práci.
Vzal si měsíc volna a byl pryč dva!
Je práce holubník?
Ředitel mě přijal, ale měl jsem podmínku.
Měsíc dovolené.
Přesně tak. Jeden měsíc.
Nevrátil ses.
Neměl jsem jinou možnost než způsobit poprask.
Já nejsem tak dobrý jako ty.
A mluv tišeji, když mě kritizuješ.
Slyším každé slovo.
Bože.
Už nevolej, jsem na cestě.
Jo, vracím se. Vyřeším to.
Nic nedělej a mlč už.
Řekni tátovi, že to řeším.
Jedu na úřad a postarám se o to.
Jo. Kolikrát ti mám opakovat, ať to pustíš z hlavy?
Nic jsme neporušili.
Jo a poslal jsem si surf, tak mi ho vyzvedni.
Če-wone.
Promiň, Son-o.
V Soulu je boží dopuštění.
- Pamatuješ si mé číslo? - Ano.
Co budeš dělat, když ho zapomeneš?
- Tady je. - Co když ho ztratíš?
- Neztratím. - Říkám: „Co když?“
Kde a kdy se potkáme?
Třetí kámen Čongječongu, poslední sobotu v měsíci v 10 hodin.
Fajn. Pamatuj si to.
Pardon, můžete odjet, prosím?
Ano, pane. Minutku, prosím.
Pořiď si vlastní telefon.
Proč si půjčuješ Binův?
Zavolám ti, až si ho v Soulu koupím.
- Měl bys jít. - Dobře.
- Ahoj. - Ahoj.
- Myslím to vážně. - Jo.
- Ahoj. - Ahoj.
- Měj se.
Běž.
Pospěš si.
A tím to skončilo.
Navždy.
Jasně jsme si řekli, že se potkáme v Soulu.
Ale nestalo se to.
Měli jsme se vrátit do Soulu společně.
Jenže Kjong-čun…
- Kam jdeš? - Nevím.
Jak nevíš? Tohle…
Tohle vyhoď! Proč to pořád schováváš?
- Ale proč? - Je k ničemu.
V práci nestojíš za nic, pitomče.
Už mě vážně štve.
Če-wone, pojď sem.
Če-wone. Bože můj.
- Ty měníš design? - Jo.
- To nejde. - A proč ne?
- Podívej. - Já to dělám…
Dobrý den.
Otevřu ti dveře.
Pojď se mnou.
ARCHITEKTURA A LIDÉ
Dobrý den.
Jak si dovoluješ
měnit design budovy v Buam-dong?
Je to snad tvá firma?
Chceš firmu svého otce zlikvidovat?
- Pane. - Ty grázle.
Jmenuji se pan Pak, ne „grázl“, pane.
Zavřel jsem, strýčku.
Teď ho seřvi a zbij, jak se ti zachce.
Kolikrát jsi ho už měnil?
Už dávno jsi měl najmout stavební firmu a začít stavět!
Podívej. Tady je pohoří Bugaksan.
Schody budou tady,
aby z nich měli lidi pěkný výhled.
A navíc z obývacího pokoje v patře
bude moc hezký výhled na hory.
Klientovi se líbí současný design.
On neví, co je lepší.
My se v modelech vyznáme, poradíme mu.
Tak jste na to měli myslet od začátku.
Nebo se snad hory za měsíc přestěhovaly?
To jsem nemohl vědět, když nemám zkušenosti.
Proto taky beru čtvrtinu tvého platu.
A já ti svěřil svou společnost.
Přesně tak. A proč vlastně?
Bylo mi dobře v bývalé práci. Proč jsi mě přetáhl?
Svého šéfa jsem skutečně obdivoval.
Strýčku, co jsem ti říkal tehdy u večeře?
- Že budeš litovat… - Co to říkáš, ty grázle?
Jmenuji se pan Čchoi, ne „grázl“, pane.
Vy dva spratci.
Na shledanou.
Ještě jednou, vy dva,
a jste oba bez práce.
Díky.
A proč já?
Mám rád tuto firmu.
Jen ne jejího ředitele.
Já mám ředitele rád.
Ale ne svýho team leadera.
To mi připomíná, Kjong-čune…
Přemýšlel jsem o umístění těch schodů.
- Takhle. - Moment, počkej.
Ujasníme si to.
Když je přesuneš,
budeš muset posunout i koupelnu a ložnici.
Já vím, ale uděláme to.
- Jdeme tam? - Nesahej na mě. Já nemůžu.
Proč ne?
Já nemůžu. Mám rande s Rin-i.
Končím stejně jako ona.
- Tak pojďme všichni. - Neblbni.
- Půjdu s tebou. - Proč? Ani náhodou.
Vezmi mě s sebou.
- Koupím ti zmrzlinu. - Zapomeň na to.
Kjong-čune.
Hej, pane Čchoi. Hej!
- Už se to nese. - Fakt?
Vaše pizza. Přeji dobrou chuť.
- Díky, vypadá dobře! - Děkuji.
Vydrž chviličku.
Nejsem, kým jsem byla.
Jsem nová I Un-o.
Madam.
No ne.
Málem jsem tě nepoznala, jsi úplně jiná.
Jak se máte?
Fajn.
Prý jste teď zástupkyni ředitele.
Ano. A ty jsi hezčí.
- Změnila jsi styl. - To není všechno.
Celá jsem se změnila.
Aha. Jak je to dlouho, co jsi tu pracovala?
- Už je to sedm let. - No jo.
- Tehdy jsi ještě studovala. - Ano.
- Prosím, moje vizitka. - Máš práci.
Cože? Svou vlastní firmu?
Dělám sama na sebe. Je to O3, ne 03.
Tři O za tři samohlásky v mém jméně.
A jsi taky výřečnější.
Jak dlouho podnikáš?
Ani ne rok. Devět měsíců.
A jak jdou obchody?
Oslovuji své kontakty a sháním práci.
Neodmítám žádnou objednávku.
A sotva se uživím.
Což mi připomíná, slečno…
Pardon, madam.
Dejte mi práci.
- Jakou práci? - Jakoukoli.
Obraťte se na mě.
Klidně si najmu brigádníky.
Je jedno, jestli to bude drobnost nebo to bude náročné.
Přinesla jsi své portfolio?
- Ahoj. - Čau.
Co se děje?
Ještě nemáme hotové odtokové roury
a už dva dny prší, sakra.
To je pro vás.
Pro vaši ženu k narozeninám.
To jste nemusel.
Už nemusíte kupovat dort.
- Tady je občerstvení. - Páni, díky.
- Díky, pane Paku. - To nic není.
- Udělám to. - Ne, to ne.
Umažete si oblek. A bude páchnout.
- Ty jo. - Hoďte to sem.
Už to znáte.
Musím do tebe praštit, abys fungoval.
- Znáš tu písničku? - Jo.
Jak mám bez tebe žít,
když ani časem nenajdu klid.
Vzpomínky zaryté hluboce…
Zrovna dorazil do Jangjangu.
…bydlet měsíc v karavanu.
A to druhé je celý měsíc jen surfovat.
Vypadal nadšeně.
Na výletě je každý nadšený.
Taky jsem byla.
Tadá!
Tehdy jsme se chovali jako blázni.
Začíná svatba Jon Son-y a Paka Če-wona.
Vzali jsme se! Bydlíme spolu!
Ty dva měsíce, co jsme strávili na pláži, byly jako sen.
Řekla, že je taky ze Soulu.
Doufal jsem, že ji někdy potkám.
Ale nepotkal.
Snažím se zapomenout.
Ne, už jsem zapomněla.
Prší?
Cože? Je to rozbité?
No tak.
Co se děje? Co se stalo?
Cože?
Nesmíte se zatavit.
Dolů. Řekla jsem, dolů.
Bože. To taky nefunguje?
Ksakru.
- Smrdí to. - To je ale fáro.
Určitě mu ho koupili rodiče.
Já jsem si svý auto koupila sama.
To je trapas.
Okýnko se taky pokazilo.
To musí být fajn, mít funkční okýnka.
To je šílené. Svět je malý.
Snad mě neviděl.
Proč jsem ho nechala?
Víte, co je nejhorší na takovém rozchodu?
Nejde o to, že mi chybí, nebo o ty dny strávené s ní.
Pořád se ptám, co jsem udělal špatně.
Takže…
Důvodů je hodně.
Důvodů?
Důvod není rozhodně žádný. Nic jsem nepokazil.
Za prvé,
tohle si nepamatuje.
Líbíš se mi od hlavy až k patě.
- Co když… - Ano?
Co když jsem někdo jiný?
Někdo jiný? Kdo jiný?
Co kdybych neměla tohle tetování
a nosila jiné oblečení a jiný účes?
Pak bys nebyla Jon Son-a.
To je ten důvod.
Jak říkám, ta dívka v Jongjangu, to jsem nebyla já.
Tehdy mě napadlo:
„Měla bych…
se s ním rozejít.
Měla bych to ukončit.“
Rozchod by byl snazší, kdybychom se hádali.
Ten druhý důvod je…
Kéž bych věděl,
kde teď je a jak se má.
Překlad titulků: Marie Pavlů