Am devenit părinți, bunici,
chiar străbunici.
Majoritatea dintre noi nu mai sunt.
Sfârșitul se apropie pentru generația
care nu trebuia să supraviețuiască.
Mamă, privește.
Va veni o vreme
când și cei ce s-au îndoit de noi vor dispărea.
Doar cărțile vor mai păstra atunci amintirile noastre.
Nu va lipsi informația,
ci contactul unic,
de neînlocuit,
tulburător,
cu cel care spune:
„Am fost acolo, s-a întâmplat cu adevărat.”
Milou, Jean, Denise... Înăuntru.
Ochii tăi, Simone.
De aceea am lăsat dicționarul.
La somn.
Copii, la culcare.
Nu!
Vreau să mai citesc puțin.
Citește în camera ta. Zece minute.
Bine?
- Tu. - Nu, mereu sunt eu.
Mă duc la Milou.
Simone...
Așteaptă. Nu e corect.
O răsfeți pe Simone, face ce vrea.
Face ce vrea cu toți.
Va deveni insuportabilă dacă continui așa.
Am crescut într-o familie fericită.
Locuiam la Nisa,
dar vara stăteam la La Ciotat,
într-o casă construită de tata lângă mare.
Ca toate familiile evreiești asimilate,
tatăl meu era foarte patriot.
Laicitatea era bunul nostru comun.
Când soarta a dat totul peste cap,
tata a continuat să aibă încredere
în Republica Franceză.
Credea că nu ne va abandona niciodată.
Trebuie să rezistăm.
Dacă consilierii dau ordinele, cu atât mai bine.
Să decidă ei înșiși.
E fundamental să știm cum este privit rolul de mamă.
Dacă e considerat ca plantatul verzei,
atunci nu se vrea o politică familială.
Da, dar pierdem sprijinul Bisericii
și al Colegiului Medicilor.
Mai avem zece zile, poate nu obținem majoritatea.
Avem 200 de voturi de la stânga.
Ne trebuie 90 de deputați de partea noastră.
Antoine va vorbi cu ei.
Trebuie să-l convingă pe Claudius-Petit.
Catolicii sunt decisivi.
Da.
Bun. Dezbaterea va fi televizată.
În direct. Discursul dumneavoastră...
L-am scris deja.
Serios? Credeam că-l scriem împreună.
Trage perdeaua, Colette.
Da, doamnă ministru.
„Mă adresez azi acestei adunări
„ca ministru al Sănătății,
„o femeie, nealeasă,
„pentru a propune acestui parlament
„o revizuire fundamentală a legii avortului.
„Cu un profund sentiment de umilință
„și cu o mare convingere
„doresc să apăr un proiect de lege
„menit să pună capăt
„unei situații haotice și nedrepte.”
Avortul este considerat o crimă încă din 1920.
Doamnă Veil, cum veți apăra acest proiect?
Declarațiile din Senat după legea Neuwirth au fost dure.
Femeile au fost numite curve.
Bărbații vor accepta avortul mai ușor decât contracepția.
Contracepția eliberează femeile.
Ideea că femeile pot alege dacă vor un copil
e insuportabilă pentru bărbați.
Astăzi legalizăm avortul,
mâine va veni rândul căsătoriilor homosexuale.
Femeile slabe sunt incitate la prostituție.
Atât e de simplu.
Suntem concentrați. Ea e hotărâtă.
Știți părerea mea despre cauzele feminine devenite dezbateri naționale,
dar președintele și cu mine o susținem pe doamna Veil.
Trebuie să ne convingem propria tabără.
E inacceptabil ca doar stânga să voteze.
Trebuie să vorbim cu fiecare deputat.
Vreau să vă împărtășesc convingerea mea de femeie.
Îmi cer scuze că o fac în fața unei asistențe majoritar masculine.
Nicio femeie nu recurge la avort cu inima ușoară.
Ascultați femeile. E întotdeauna o dramă.
Și așa va rămâne mereu.
Dintre cei care se opun modificării unei legi represive,
câți oameni
vor să ajute cu adevărat acele femei?
Câți oameni
își pun deoparte morala
pentru a oferi tinerelor femei singure
înțelegerea și sprijinul de care au atâta nevoie?
Pentru aceste femei
vrem să punem capăt avorturilor ilegale
pe care sunt forțate să le facă,
riscând sterilitatea
sau leziuni și mai grave.
Nu mai putem închide ochii
la cele 300.000 de avorturi
care mutilează anual femeile din această țară.
În timp ce medicii, în cabinetele lor,
încalcă legea și o recunosc deschis.
Când, din acest motiv,
se organizează zboruri charter către străinătate.
De aceea
numesc aceasta o situație haotică și anarhică,
care trebuie să înceteze.
Totuși, nimeni nu poate apăra un astfel de proiect cu satisfacție.
Nimeni nu a negat vreodată,
cu atât mai puțin ministrul Sănătății,
că avortul este un eșec,
dacă nu o tragedie.
Deputatul Jean Desanlis.
Trebuie oare,
după ce am primit muncitori străini,
să primim familii de imigranți,
fiindcă francezii își omoară propriii copii
și nu vor să-și perpetueze rasa?
Deputatul Jean Foyer.
Preferați să ajutați
femeile care vor să-și ucidă copiii
decât pe cele care vor să-i păstreze.
Deputatul René Feit.
Vom ajunge după avort
să cerem măsuri împotriva gurilor inutile,
a proscrișilor,
impunând cea mai rea formă de rasism nazist?
Deputata Hélène Missoffe.
A închide ochii la problemă și a o ignora
e la fel de laș pe cât e de prostesc.
Deputatul Albert Liogiers.
Dragi colegi, toată lumea a văzut manifestațiile
în care femei, sau mai degrabă femei-bărbați...
Idiotule.
Nu femei, căci se comportă ca bărbații...
Jigniți femeile.
Aceste femei oferă spectacolul trist
al propriilor avorturi.
Pornografie...
Cum îndrăzniți?
Aici datoria și onoarea...
E intolerabil.
Viciului trebuie să i se opună virtutea.
Virtutea dumneavoastră?
Pentru Satana, contracepția și avortul
sunt doar două capitole în marea carte
a sexualității.
Deputatul Bolo.
Introduceți un nou drept, cel la eutanasie legală.
Cum îndrăzniți să vorbiți despre asta cu doamna Veil?
Îi cunoașteți trecutul?
Dacă această lege e adoptată,
va ucide de două ori mai mulți decât bomba de la Hiroshima.
Anti-republicanule!
Aceasta e inima unui copil care bate,
la 49 de zile după concepție.
Domnule Hamel, la tribună
nu vă puteți folosi decât propria voce.
Aceasta nu e o voce, e o inimă.
Să presupunem că găsim unul dintre medicii naziști
care efectuau torturi
și vivisecții.
Există vreo diferență între ceea ce a făcut el
și ce se va face oficial în spitalele franceze?
Unii au declarat
că embrionul uman e un agresor.
Permiteți ca acești agresori să ajungă în incinerator?
„Doamnă ministru,
„ne veți ucide copiii, veți distruge țara, valorile și tineretul ei
„pentru a satisface o mână de feministe furioase,
„majoritatea fiind lesbiene.
„Doamnă, de ce sunteți atât de scârboasă?”
Trebuie să mănânci, Simone. Lasă cititul.
Păstrează-ți forțele pentru mâine, te rog.
Claudius-Petit înțelege situația
și interesele de sănătate. Așa a spus.
Va fi bine.
De ce mă atacă așa?
Ei urăsc ceea ce reprezinți.
Deputatul Montagne.
Nimeni...
Mamă!
...nu are dreptul să ucidă o viață nevinovată.
Asta se întâmplă într-un stat totalitar, cum ar fi Al Treilea Reich.
Atunci nu putem decât să-i acuzăm pe naziști
că au fost precursori în acest domeniu.
Atacurile răuvoitoare la care sunteți supusă
mă obligă să-mi exprim indignarea.
Cățea!
Rezistența franceză vă apără
împotriva acestor atacuri hitleriste.
Estimarea voturilor.
Nu arată bine.
Vom vedea.
Vom pierde.
Urmează ultimul vorbitor,
deputatul Claudius-Petit.
- Poate schimba totul. - Știu.
Pe scurt,
fiindcă rămân fidel convingerilor mele spirituale și catolice,
respectându-mi propriile norme,
sunt de partea celor care suferă cel mai mult,
care sunt cei mai condamnați,
cei mai disprețuiți.
Sunt de partea lor,
căci privirea unei femei tulburate,
umilite și vinovate
reflectă chipul Celui ce este Viața.
Ce?
Din acest motiv,
de dragul Lui,
îmi accept partea de povară.
Voi lupta împotriva a tot ce duce la avort.
Dar votez pentru lege.
Doamnelor și domnilor,
la această oră târzie...
În această noapte, 29 noiembrie 1974, la ora 3:40,
parlamentul, cu 284 de voturi pentru și 189 împotrivă,
din 479 de voturi exprimate,
a legalizat întreruperea voluntară a sarcinii.
Opriți radioul, vă rog.
Machismul, vulgaritatea lor, au fost patetice.
Au râs de mine pentru că sunt femeie.
De ce zâmbești?
Vei scrie istorie.
Nu, mă duc acasă.
Felicitări, doamnă Veil.
Mulțumesc.
Încă un pupic.
Draga mea...
Rămâi cu mine?
Tata lucrează din greu, trebuie să mănânce.
Poate Milou să-mi citească?
- Nu vreau. - Nici eu.
Mergem mâine la cinema?
E un film cu Fernandel.
Vedem.
Jean a adormit.
Atunci un cântec.
Știi ce părere are tata despre asta.
Te rog. Cântecul trandafirilor.
E duminică astăzi
Te rog, dragă mamă
Iată trandafiri albi
Îți plac atât de mult
Când voi fi mare
Voi cumpăra de la florărie
Toți trandafirii săi albi
Pentru tine, dragă mamă...
Culcă-te.
Somn ușor.
Noapte bună.
Chiar crezi că ești o prințesă.
Care-și așteaptă prințul.
Nu-s prințesă și n-o să vreau niciodată un prinț.
De ce dormi pe jos, domnișoară Jacob?
E singurul loc unde mă simt bine.
Nu mai suntem acolo.
Ne-am întors.
Ești la Paris, la sora mamei.
Studiezi științe politice și mâine vei merge...
A fost prima mea vacanță cu părinții de la La Ciotat.
Prietenii or să râdă de tine dacă dormi pe jos.
N-o să știe nimeni.
Vor afla doar dacă le spun eu.
Aveam 19 ani și încercam să-mi reiau viața.
Stăteam departe de ceilalți studenți.
Eram singura fată
și mă temeam de ce-ar zice despre trecutul meu recent.
Antoine Veil studia tot științe politice,
dar ne-am cunoscut abia în acel weekend la munte.
Am mers la schi cu un prieten comun.
Nu știam să schiez
și îmi era rușine.
Nu schiez bine.
Așteaptă, dă-mi mâna.
Mulțumesc, Antoine.
Mi-e rușine.
Cu ochii ăia, nu trebuie.
Acum mi-e și mai rușine.
De ce? Ți-e rușine de complimente?
Mă urmărești?
Bună seara, domnișoară. André, tatăl lui Antoine.
Simone, nu?
Da. Bună seara, dle.
Simte-te ca acasă.
- Unde e Antoine? - Pune schiurile la loc.
La masă, toată lumea.
Cum a fost drumul de la Sondernach la Nancy?
Fantastic.
Superb. 150 de kilometri de fericire.
Cum a fost zăpada, Simone?
Excelentă, perfectă.
Schiază foarte bine.
Cum e la „Sciences Po”, așa cum îi spun acum?
Foarte bine, până acum.
Trebuie să muncim mult.
Așa sper.
Franța se reconstruiește cu voi.
- Și datorită vouă. - Contăm pe asta.
Cu laicitate și respect pentru toată lumea.
De ce zâmbești?
Lasă fata să zâmbească.
Poate a amuzat-o cuvântul „laicitate”
Scuze, ți-am jignit convingerile?
În 1946, o familie evreiască patriotă,
precum a noastră, poate fi surprinzătoare.
Părinții mei foloseau mereu acest cuvânt.
Mai ales tata.
- „Laicitate”. - Ești într-o companie bună.
Pentru mama era „dreptate”.
Vreau să devin avocată.
Avocată?
Surprinzător pentru o fată tânără.
Urăsc nedreptatea, mai mult decât orice.
E mama tuturor relelor.
Părinții tăi te susțin?
Mylaine, nu e...
Nu-i nimic.
Vorbim despre asta mai târziu.
Simte-te ca acasă.
Simone? Ești bine?
Nu pot.
E în regulă. Respiră.
Respiră.
Nu mai să pot dorm într-un pat.
Stai.
Uite.
Un pat pentru o prințesă.
Jean, dă-mi-o înapoi.
Jean.
Bună, Jean.
Ce faci?
Scriu.
- O scrisoare? - Nu, sunt doar...
notițe.
Pentru povestea vieții mele.
Mai lucrez puțin. Apoi mergem să-ți luăm o rochie.
Bine.
Spune-i lui Jean că mai rămân puțin aici.
Pa, bunico.
Războiul tocmai se terminase.
Unii colaboratori fuseseră condamnați,
dar francezii și guvernul voiau să uite trecutul.
În timpul proceselor lui Laval și Pétain
nu s-a vorbit despre lagăre...
- Nimeni nu înțelege. - Nu.
Deranjăm, Milou.
Poate oamenii ne vor asculta după reconstrucție.
Ai un fiu superb.
Și ești din nou însărcinată.
Te miști repede, Simone.
Îți amintești când s-a îndrăgostit Paul în Bobrek?
- De Bluma? - Da. Era frumoasă.
Bietul băiat, să te îndrăgostești într-un lagăr de concentrare.
Își făcuse un guler fals cu dungi
ca s-o impresioneze.
Să impresionezi cu un guler fals.
- Și ea era îndrăgostită de el. - Da.
Dragostea l-a ținut în viață.
Avea 19 ani în Bobrek.
Trebuia să viseze puțin.
Mă bucur că s-a întors.
- Ai văzut-o pe Marceline? - Nu.
Încă nu.
Ce bebeluș frumos.
Seamănă cu...
Supraviețuitorilor și martorilor
li s-a impus tăcerea.
„Au voie să trăiască, dar trebuie să tacă”,
părea să spună lumea exterioară.
Nu mai vorbi despre asta cu sora mea sau cu Milou.
Te torturezi.
- Trebuie să vorbesc. - Ești tulburată.
- Trebuie... - Simone.
Ești însărcinată. Devii mamă a doua oară.
Poate fi viața mai frumoasă?
Nu.
Să fii ignorat e ca și cum ai fi încă acolo.
- Închiși. - Te aud.
Nu. Ești surd.
Mai rău, ți-e rușine.
Vrei ca Franța să fie surdă?
Ești bine?
- Îmi pare rău. - Nu.
Să nu-ți ceri scuze niciodată.
Nu se pot cunoaște toate faptele.
Putem vorbi cel mai bine despre cele mai simple fapte.
Metoda inductivă merge de la specific la general.
Sfârșitul lecției. Mulțumesc.
Ghicește.
- Nu știu. - Încearcă.
Nu-mi plac ghicitorile.
Boissieu vrea să devin atașatul lui Teitgen.
Voi lucra cu MRP.
E fantastic, Antoine.
Antoine, te rog...
- Nu pot. - Ba da, nu-ți face griji.
- Ce mai faci? - Bine.
Toți au fost în Rezistență.
Prezența mea ridică întrebări.
Nu.
- Nu pot. - Ba da.
- Dragi prieteni. - Profesore.
Pe aici, urmați-mă.
Mă bucur să vă văd în afara școlii.
Vi-l prezint pe Pierre-Henri Teitgen.
Nu pot.
Trebuie să te obișnuiești.
Sunt îngrozită. Lasă-mă să merg acasă.
Pierre-Henri Teitgen.
Antoine Veil. Soția mea, Simone.
Doamnă.
Boissieu are doar cuvinte de laudă.
În a Patra Republică valoarea nu e dată de vârstă.
Vă așteaptă un viitor frumos la creștin-democrați.
Mă bucur că veți face parte din echipa mea.
Va trebui să vă susțineți soțul.
Politica cere mult sprijin din partea unei soții.
De ce lucrează mereu?
Tata lucrează pentru noi toți.
De ce el? De ce el lucrează?
Bărbaților le place să conducă.
Suzanne, sora mea, a fost prima femeie medic.
Am studiat și eu când eram tânără.
După liceu
am studiat chimia.
- Chimia? - Da.
M-am oprit pentru că așa se făcea.
Dar și tu vei fi independentă și vei studia.
Femeile trebuie să fie independente și să lucreze.
Ca Louise Weiss.
Cine e Louise Weiss?
Luptă pentru drepturile femeii.
A refuzat un minister.
A spus: „Am luptat ca să fiu aleasă,
„nu ca să fiu numită.”
Milou?
- Și? - Mi-am luat diploma.
Fantastic.
Antoine știe?
Încă nu. Unde e Jean?
Doarme.
Sunt atât de mândră de tine!
Și mama ar fi mândră de tine.
Ești bine?
Așază-te.
Spune-i lui Denise, o să se bucure enorm.
Ai o diplomă în științe politice.
Nu plânge, Simone.
Nu e corect, Milou.
Mama e cu noi.
Ai ajuns departe.
Oamenii vor asculta.
În calitatea mea de prefect,
vă urez bun venit astăzi, doamnă Veil,
pentru a pune prima piatră
a noului spital de copii
în orașul pe care îl iubim cu toții.
După dumneavoastră.
Cunoașteți tehnica.
Am mai făcut asta.
În lagăre.
Mă pricep.
Era treaba mea în lagăre.
Opriți, e prea multă lumină.
Puteți...
reduce puțin lumina?
Fără lumină nu vedem nimic.
Contează ce spun, nu fața mea.
Francezii vor să vă audă, dar vor să vă și vadă.
Vor să vă cunoască după remarca despre munca în lagăre.
Da.
Vă rog să mă scuzați.
Dl Jeannesson își cunoaște meseria.
Eu îmi cunosc emoțiile.
Sunt complicate.
Tu ai decis să vorbești.
Am vorbit întotdeauna,
dar nu m-am expus niciodată așa.
Ați răspuns deja la multe întrebări,
dar trebuie să încheiem interviul.
O clipă.
Când doriți.
Într-o zi am plecat după-amiaza
din micul lagăr în care ne aflam,
la câțiva kilometri de Auschwitz.
Am mers mai mult de 24 de ore,
cu o singură pauză de câteva ore
într-o cărămidărie părăsită.
Erau minus 20, minus 25 de grade
în timpul a ceea ce numeam „Marșul Morții”.
Erau foarte puține femei.
Erau mii de bărbați.
Și câteva zeci de femei. Ne cunoșteam din lagăr.
Niciuna dintre noi n-a rămas în urmă.
Toate au reușit.
E remarcabil
că femeile sunt mai puternice
decât bărbații.
Supraviețuirea în lagăre implica o anumită agresivitate.
Cine era prea bun, nu rezista.
Cred că,
într-un anumit sens,
mama și Milou poate că erau așa.
Poate că am ajutat la asta.
Eu eram mai dură.
Dar pentru noi,
cea mai groaznică perioadă a fost...
Puțin mai târziu, în 1952, cred,
vă aștepta o grea încercare.
O altă încercare.
Da.
Nu pot.
Chiar vrei să te întorci?
Nu, merg cu Antoine.
Renunți la tot ca mama?
E doar temporar.
Germania e țara asasinilor.
Tata a luptat împotriva lor în război și a fost ucis de ei.
Nu te înțeleg.
Alain Poher vrea ca Antoine să-l ajute cu afacerile germane.
E o bună pregătire pentru examenul ENA.
Nu poate refuza.
Și îl susțin.
Și tu?
Merg cu el.
Și eu?
Milou, limba germană nu e atât de deranjantă cum crezi.
Nu aud germana atât de des.
Toată lumea vorbește americană.
Totul e american aici.
Pot vedea în ce hal au pierdut germanii.
Dar vreau să mă gândesc la viitor pentru familia mea.
Mă culc cu amintirile noastre fericite.
Îți amintești tabăra de cercetași unde mi-am refuzat totemul?
Nu vreau să mă numesc Iepure Nervos, e dreptul meu.
Numele nu se schimbă.
De ce nu?
Așa e regula. Supune-te.
Tu ești Mirka, eu regina din Saba.
Simone, cum pot să uit asta?
Eram liderul și voiam să-ți păstrezi numele.
Simone!
Simone, întoarce-te!
Îmi amintesc totul.
Dar îmi lipsești mai mult decât crezi.
Milou,
viața noastră în Germania se așază.
Vorbim des cu prietenii despre viitorul Franței.
Antoine lucrează la cabinetul pentru afaceri germane,
iar eu îl ajut cu rapoartele.
Se pregătește și pentru examenul ENA.
Deocamdată,
mi-am întrerupt studiile. Când va veni momentul,
le voi relua, pe cuvânt.
Simone, tu ce părere ai?
Sunt precaută cu moralismul de dreapta
și sectarismul de stânga.
Spune-mi mai multe despre bărbatul pe care l-ai întâlnit, Milou.
Cum e?
E simpatic?
Te merită?
Pierre e o comoară.
E îndrăgostit de mine.
Dar nu pot vorbi despre trecut cu el,
doar cu tine.
Uneori cred că întoarcerea noastră e un eșec.
Trăim, dar îmi petrec noaptea cu morții.
În visele mele,
îi aștept pe mama, Jean și tata la Lutetia.
Îi caut la stația de autobuz.
Nimeni nu mă aude.
În Franța pe care o reconstruim, suntem victime rușinoase,
deportați rasiali, cum se spune,
nu luptători onorabili ai Rezistenței ca Denise sau ceilalți.
Milou,
îmi port furia,
enormă, în inimă.
Din când în când scapă, ca un motor cu aburi,
dar încerc s-o stăpânesc.
Alexanderstrasse 7, vă rog.
Francezii visează la o Franță unită,
care a rezistat și a fost anti-nazistă.
Ce ipocrizie.
Nici Rezistența nu a arătat milă pentru cei arestați la întâmplare.
Ce suntem noi, Simone?
Ce suntem?
Un ghimpe în memoria colectivă.
Vor să ne reducă la tăcere pentru că spunem adevărul.
Cuvintele noastre și morții noștri resping politica
și ipocrizia.
Detest ipocrizia lor și neîncrederea lor.
O doamnă în vârstă m-a întrebat, fiindcă eram drăguță,
dacă m-am culcat cu ofițeri SS ca să supraviețuiesc.
Josnicia lor e egalată doar de vinovăția și ignoranța lor.
Lasă-i să vorbească. Ignoră minciunile.
Fii dură, cum ți-am spus în Pitchipoi.
Asta încerc, Simone.
Îi vom bântui veșnic
pe cei ce vor să rescrie adevărul.
Cuvintele tale îmi fac bine.
Luciditatea ta clarifică totul.
Vei fi o avocată grozavă.
Sunt lucidă și puternică pentru că așa am fost mereu,
nu-i așa, șefo?
Dar ai dreptate.
Nimeni nu știe cât de puternice a trebuit să fim la întoarcere.
Pierre și Antoine spală mașinile.
Nu găseau săpunul.
Dragul meu.
Dă-mi-l mie.
Du-te la mătușa Simone.
- Paule, le faci baie băieților? - Da, doamnă.
Îi dăm lui Luc să mănânce mai întâi?
Da.
Bună.
Vino, trebuie să vorbim.
- Vreau să-ți spun ceva. - Ce?
Antoine e ocupat cu examenul ENA.
I-am spus c-o să-mi reiau studiile
ca să devin avocată.
Karl Böhm.
Un dirijor grozav, nu?
Da, dar Fritz Busch e mai admirabil.
Personal sunt de acord cu tine, dar muzical...
Și artiștii fac alegeri politice.
Böhm i-a ales pe naziști. În artă...
Fără politică în seara asta.
Milou are dreptate. Ascultă.
Ce muzică minunată.
Debussy e un geniu.
Eu îl prefer pe Mahler.
Nu, Pierre.
Mahler vorbește despre sentimentele lui.
Scrie povestea unui evreu...
Dar e povestea unui singur om.
- Adagietto- ul lui nu e tulburător? - Ba da.
Debussy mă emoționează pentru că, după romantismul german,
a compus Prélude à l'après-midi d'un faune
și a reinventat totul.
Muzica și lumea.
Pe plan uman
și cel al naturii,
stelele, cosmosul, universul...
E exact ceea ce trebuie să facem azi.
Să reinventăm lumea.
Deci Debussy e un artist politic.
E mult mai mult.
- Fără politică. - Sau mașini, Antoine.
Niciodată. Mă cunoști, Milou.
Trăiesc din nou.
Mi-a fost dor de tine.
Te întorci mâine la Paris.
O să ne scriem.
Locuiți deja de trei ani în străinătate.
Îmi place să locuiesc în Germania.
Viața e plină de surprize.
Melodia asta...
Milou. E melodia noastră.
Doamnă, îmi permiteți.
Scumpete.
Plecăm.
Ai grijă la mânuțe.
Copii.
Zâmbești, Pierre?
Păsărica!
Unu, doi, trei...
Perfect.
Mulțumesc, Simone.
Facem o scurtă pauză?
Nu.
Alo.
Da.
Ce?
Mergem în Franța. Ai grijă de copii.
Milou, Jean, Denise, intrați.
Hai, Milou.
Simone.
La o parte.
Da.
Simone.
Nu putem vorbi la telefon. Vino imediat aici.
Nu e timp de pierdut.
Mașina a ieșit de pe drum.
Soțul ei e în afara pericolului,
dar pe sora dvs. și bebeluș nu i-am putut salva.
Milou.
Unde e Milou? Unde e sora mea?
Fii puternică.
Unde e? Unde e bebelușul?
Milou.
Unde e sora mea?
- Milou. - Vă rog.
Tăiați.
Mulțumesc, doamnă.
Te-ai descurcat bine.
- Nu știu. - Foarte bine.
Un pahar de vin, Simone?
Puțin vin alb, te rog.
Mă întâlnesc cu prefectul de Nisa.
Vrea să pună o placă comemorativă
la școala lui Jean
în memoria celor 11 elevi evrei deportați.
Nu știu
dacă școala din Parc Impérial a făcut totul
pentru a-l proteja pe fratele nostru.
Acum câteva săptămâni, mama și tata
au dezvelit prima placă cu numele celor 2.693 de Drepți ai Franței.
Am vrut să-l convingem pe Chirac să le aducă un omagiu la Panthéon.
Matematica crimei e mai simplă decât cea a sacrificiului.
Deci nu vii?
Îți îngrijorezi sora. Vine.
Dar e președinta Fundației pentru Memoria Shoah...
Îmi pare rău, Denise, nu mă simt bine.
Își scrie memoriile.
Serios?
Ce vei grava pe sabia ta de la Académie?
Sper să nu mă lase memoria.
Prefer amintirile altora în locul alor mele.
Vreau să dau examenul de avocatură.
Nici vorbă.
Vreau să fiu avocată.
Urăsc avocații.
- Cu cariera ta... - Sunt la ENA.
Vreau să muncesc.
N-are sens.
Vreau să fiu independentă.
Și copiii? E iresponsabil.
Nu-i implica pe copii.
Te-am urmat peste tot, la Wiesbaden, Stuttgart,
Maroc, Châteauroux.
Am studiat ca să devin o casnică
cu haine frumoase?
Vrei să porți o robă frumoasă?
Nu e o muncă pentru o femeie respectabilă.
Vreau să muncesc, înțelegi?
Ne cerem scuze.
Nu ne-am cunoscut într-o bucătărie.
Copiii nu schimbă asta. Femeile pot munci.
Dar nu ca avocat.
Magistrat?
Da.
Femeile pot deveni magistrați din 1946.
Dar sunteți căsătorită. Aveți trei copii mici.
- Soțul dumneavoastră... - Soțul meu nu sunt eu.
Să presupunem că trebuie să duceți un condamnat la moarte la eșafod.
Cum ați proceda?
Dacă instanța mea l-a condamnat,
o voi face.
Sunteți foarte sigură pe dvs.
- Lasă-mă să intru. - Nu.
- M-am săturat de convingerile ei. - Oprește-te.
Respect legea franceză.
Trebuie să facem recensământul.
Dă-te la o parte.
André, ascult-o.
Nu primesc ordine de la o fetișcană.
Cum poate fi atât de arogantă?
Recensământul o capcană!
Ne înregistrează ca evrei și nu mai putem face nimic.
- El nu înțelege. - Taci.
Vreau să devin magistrat.
Instruirea durează doi ani.
Dacă reușiți.
Dnă ministru, ați venit prea devreme,
încă nu suntem gata.
Acolo e camera dumneavoastră.
Doamnă ministru.
Bună ziua.
Filmările au loc aici.
- În fața acestei camere. - Bun.
Cum procedăm?
Vă explic. Jurnalul începe la ora 20:00
cu o imagine a acestei uși.
Sunteți înăuntru cu un pacient bolnav de SIDA.
La semnalul meu ieșiți și țineți discursul în direct.
Apoi trecem la titluri și...
Nu înțeleg bine.
Nu e niciun pacient cu SIDA în cameră?
Nu.
Doar nu vorbiți serios.
Telespectatorii vor crede că pacientul este acolo.
E simbolic.
Simbolic?
Eu nu mă prefac.
Vreau adevărul.
Vreau să vorbesc cu un pacient adevărat,
cu 20 de minute înainte de discurs.
Singură. E clar?
Fără minciuni. Nimeni nu minte.
Nu ies dintr-o cameră goală.
Dar pentru confortul dvs...
Confortul meu nu contează.
Prefer disconfortul în locul minciunilor.
- E clar? - Se face.
După dvs.
Avem 20 de minute.
Găsiți un pacient cu SIDA ca să vorbească cu ministrul.
Guvernul ignoră masacrul.
Puțini pacienți vor dori.
E șansa lor.
Dați-mi câteva minute.
Așezați-l acolo.
Bine.
David, dacă e vreo problemă, oprim imediat.
- Bine? - Bine.
Doamnă ministru.
- Bună ziua. - El e David.
Bună, David.
Bună.
Batem la ușă la opt fix. Dumneavoastră ieșiți...
Bun. Lăsați-ne singuri.
Luați un scaun.
10, 9, 8,
7, 6, 5, 4...
Unde e?
Filmați în continuare.
Du-te să vezi.
Fără camere.
Afară!
E summit-ul SIDA de la UNESCO un eșec?
Ministrul francez al Sănătății, doamna Simone Veil,
a luptat din greu timp de un an pentru acest summit internațional,
dar doar 13 șefi de guvern s-au prezentat.
Știu ce le-a făcut oamenilor acest secol.
Răspunsul la SIDA trebuie să fie umanist.
Tânărul acela era atât de slab,
atât de slăbit.
SIDA ne pune la îndoială toate certitudinile.
Mai sunt utilă, Antoine?
Unii reacționează ca în Evul Mediu.
Insultele și umilințele
îi fac pe bolnavi și asociații
să facă apel la rațiune și generozitate.
Drepturile fundamentale ale bolnavilor au trebuit să fie amenințate
pentru ca cineva să se gândească la protejarea lor.
Nu-mi place să las femei în această aripă,
sau în restul închisorii.
Nu sunt o femeie, dle director.
Sunt un magistrat, membru al administrației penitenciare.
Aceasta e camera caldă.
Singura cameră încălzită.
Gaura din mijloc e pentru excremente.
Cum sunt scoase din clădire?
Un cal cu o căruță vine să le ia săptămânal. De ce?
Statul a economisit la gardieni
când aveam mai puțini prizonieri.
Dar cu toți acești teroriști algerieni, ce să facem?
Sunt doar 6400 de gardieni,
acum șapte ani erau 9000.
- Vor fi greve. - Deschideți.
Poftim?
Deschideți ușa.
Când au făcut ultima vizită medicală?
Câte cazuri de tuberculoză sunt anul ăsta?
Vă pasă mai mult de deținuți decât de gardienii noștri.
Poate că ați ajuns aici datorită soțului,
dar asta nu e o muncă pentru femei.
Înțeleg.
Nu trebuia să lăsăm femeile să voteze sau să devină magistrați.
Sistemul penitenciar e pentru bărbați,
cu femei ca recepționiste sau dactilografe.
Eu nu, credeți-mă.
Nu fiți insolentă.
E al treilea director care se plânge în 10 zile.
Vi se pare normal? Unde ajungem?
Munca dumitale, dnă Veil...
Vocația mea, dle Perdriau.
Nu e o muncă, ci o vocație.
Toți prizonierii au nevoie de un examen medical.
Asta e tot?
Ține de demnitate.
Democrație.
Umanitate, dacă vreți.
Știu că înseamnă ceva pentru dvs.
Sunați la acest număr.
Și învățați să vă stăpâniți.
Dr. Fully, condițiile de viață
în închisori trebuie îmbunătățite, trebuie să cooperăm.
Antoine, e aproape gata.
- Da. Îmi pare rău. - Jean.
- Înțeleg. Îmi pare rău. - Jean.
Jean.
Înțeleg.
Dar avem nevoie de autobuze cu raze X.
- Ce? - A venit scorpia.
Au adus un autobuz, ordin ministerial.
Eu sunt directorul.
Pot vedea ordinul ministerial?
Dr. Fully, inspector penitenciare.
Sunteți doamna Veil?
Da.
Sunteți detestată.
Mai puțin decât tuberculoza, sper.
Ne faceți să părem niște gardieni medievali.
Îmi fac treaba.
Și eu pe a mea.
Detenția nu e eliminare.
Încarcerarea nu implică
lipsa de îngrijire, umilirea și cătușele.
Depistăm cazurile de TBC,
la fel ca în școli.
Nu vorbim de școlari.
Prizonierii mei nu vor fi examinați.
Întrebați francezii...
Întrebați ministrul, nu francezii.
Nu sunt prizonierii „dumitale”.
Dacă insistați și nu mă provocați pe mine,
ci statul francez și ministrul Justiției,
atunci putem pleca.
Toate rapoartele confirmă.
Închisorile au nevoie de ajutor medical și psihiatric,
pentru cei mai tineri și cei din arest preventiv.
Asta e ceva nou.
E traumatizant să aștepți un proces închis.
Prizonierii trebuie consiliați.
Trebuie să ajutăm presupușii nevinovați până la procesul lor.
Justiția este conservatoare. Ea menține valorile sociale.
Doamna Veil are o propunere.
Numeroși prizonieri ar dori să citească cărți.
Vorbiți serios?
- Biblioteci în închisori? - Da.
Cu atacurile teroriste ale FLN,
credeți că-i pasă cuiva de cărți în închisori?
Lectura ajută la reintegrare.
Ăsta e scopul, nu?
Cum stăm cu educația pentru deținuții minori?
Ați fost numită. E treaba dvs.
Uitasem să spun asta.
Mulțumesc, domnule Perdriau.
Nu-mi mulțumiți.
Știi ce am crezut despre tine la început.
Dar perseverența ta m-a convins.
Vreți să comandați?
Sigur. Hai să mâncăm.
Mulțumesc.
Domnule Perdriau, mai e ceva.
Închisorile de femei.
La ce ajută pedeapsa asta?
Îi vindecăm impulsurile.
Să prevenim furtul.
Tot ce e interzis aici.
Ce-a făcut?
Făcea contrabandă cu ruj
și arăta tendințe homosexuale.
Nu e treaba mea.
De ce îi refuzați machiajul, cărțile, căldura?
Și-a ucis fiul și soțul.
Demnitatea ei contează. Restul n-are importanță.
Nu dormi?
Unde ai fost?
La muncă.
Jean mi-a rupt o pagină din Tintin.
Nu-i nimic.
Duminică mergem la plimbare împreună.
Culcă-te.
Nu ești prea obosită?
Mai am de lucru.
Aproape-am terminat.
Astăzi, generalul de Gaulle
s-a distanțat de o victorie militară
în ceea ce privește autodeterminarea Algeriei.
A propus trei soluții:
secesiunea, francizarea sau cooperarea.
Se așteaptă o reacție violentă din partea Algeriei franceze.
Am fost arestată vineri, 8 martie, la ora 23:00,
împreună cu soțul și fratele meu.
Ne-au dus la Vila Susini.
Mi-au tras o glugă pe cap și m-au bătut.
Apoi m-au dus în camera de tortură.
M-au dezbrăcat.
Și mi-au făcut electroșocuri.
Pe abdomen...
Pe sâni...
Am țipat.
Spuneau:
„N-o să reziste.”
Au continuat la nesfârșit.
Apoi...
mi-au desfăcut gleznele.
Mi-au depărtat picioarele
și mi-au curentat tot corpul,
și mai puternic.
După ce m-au bătut, soldații m-au dus înapoi.
Sunt în închisoarea Barberousse din Alger.
Nu știu unde e soțul meu.
Mă numesc Zahia Hamdad,
căsătorită Orif.
Sunt în Alger.
Situația e gravă.
Dle Perdriau,
soldații și extremiștii francezi
nu au voie să ucidă prizonierii algerieni.
Maison Carrée, Barberousse, Berrouaghia.
Toate aceste închisori și lagăre sunt insalubre
după normele franceze și internaționale.
Nu știam că astfel de condiții sunt posibile.
Deținuții stau în pivnițe umede, pline de șobolani.
Nu ies decât pentru așa-zisele interogatorii.
Am auzit că sunt minori aici.
Doar criminali și inamici ai Franței.
Vârsta lor nu contează.
Ce faceți?
De unde mila asta bolnăvicioasă?
Raportez ce văd.
Merită îngropați ca niște câini.
Trebuie dusă la infirmerie.
Ar trebui să fie moartă.
Tăcere.
A rămas oloagă într-un atac asupra cazărmii din El-Fouad.
Câți ani ai?
16.
Raportul dvs. e o bombă.
- Cine e în pericol? - Toată lumea.
Din lipsă de îngrijire sau igienă.
300 de bărbați și femei vor fi masacrați dacă nu intervenim.
Michelet a salvat vieți la Dachau.
Integritatea lui trebuie să salveze Franța de la o nouă decădere morală.
O să vorbesc cu el. Îți cunoaște munca.
Acești teroriști nu trebuie să devină deținuți politici.
Orbirea Algeriei Franceze poate dăuna viitoarelor relații.
Independența e inevitabilă.
Tortura este o rușine pentru administrația noastră.
Femeile...
Ele riscă cel mai mult.
Misiunea mi-a fost aprobată.
Mi-au dat două stații, opt baterii, 400.000 de franci,
uniforme, cianură.
- 18 iunie 1944? - Da.
Pe 19 iunie am fost arestată lângă La Tour-du-Pin.
Am fost predată Gestapo-ului la Lyon.
Pentru germani, eram o teroristă.
M-au torturat.
Tortură cu apă, toată noaptea.
N-am scos niciun cuvânt.
Frica te frânge, nu durerea.
Sunt sora ta. Nu mi-ai spus asta niciodată.
Am povestit în 1947 într-o revistă a Rezistenței.
Știi...
Am căutat urme despre tata și Jean.
N-am găsit nimic.
Nu știu dacă au fost transferați,
sau unde.
Continuă.
Și rezistă.
Ministrul Michelet și magistratul Simone Veil
au transferat, fără acord militar,
femei prizoniere din Alger la Paris.
Este o operațiune sanitară din cadrul reformei penitenciare,
sau o operațiune politică?
Ești absentă.
Vorbești doar despre închisori.
Mergem în Spania
și tu planifici o oprire de două ore la Nîmes
pentru o protejată?
O oră.
Mamă...
Djamila Boupacha e teroristă?
Nu, activistă FLN.
Familia mai înseamnă ceva pentru tine?
Satisfacția profesională e bună, dar asta e obsesie.
Tu ești închisă.
Și noi cu tine.
Așa e, nu te vedem niciodată.
Străbați de șapte ani Franța.
Te-ai ocupat de închisori.
Ai luptat și ai făcut o treabă excelentă.
Toți știu asta.
Dar noi?
Suntem mândri de tine, mamă.
Și voi îmi lipsiți.
E timpul pentru o schimbare.
E timpul să vin acasă.
Mai sunt utilă, Antoine?
Mai mult ca oricând, Simone.
Francezii te iubesc și au încredere în tine.
Pentru cât timp?
Nu-ți mai face griji.
Mitterrand și Balladur nu ne ajută cu nimic.
Mă simt...
E greu să găsești finanțare.
Epidemia de SIDA...
Nici măcar nu știu despre ce e vorba.
Ministerul Sănătății e neglijat.
Acum zece ani am fondat Clubul Vauban
pentru politicieni din toate taberele, aici.
Diviziunea stânga-dreapta e depășită.
E o chestiune de timp. Ai răbdare.
N-am răbdare. Nu în politică.
N-am viziunea sau detașarea ta.
Tu ai altceva, Simone.
Tu scrii cărțile interesante.
Le-am lăudat mereu.
E timpul pentru complimente?
Întotdeauna am spus
că La mémoire longue a fost copleșitoare.
E adevărat. Ai o imagine atât de clară a Franței.
Nu mai râde.
Tu trebuia să fii ministru, nu eu.
Atunci n-aș mai fi dl Simone Veil.
Îmi dai putere.
Centrul ăsta e frumos.
Mai bine decât să stăm afară, ca câinii.
Ministrul Sănătății, dna Veil, vrea să întâlnească pacienți
din noul plan de îngrijire.
E revoluționar nu doar să ajutăm dependenții la dezintoxicare,
dar și să evităm infecțiile
și să promovăm accesul la îngrijire.
Tu, Jonas? Unde ai fost înainte?
Trăiesc pe stradă de la 16 ani.
Am început să trag pe nas pe ascuns.
Apoi am fumat la metrou.
Dar nimic nu se compară cu seringa.
Cu injectatul, vreau să spun.
Tu?
Eu?
Locuiam cu mama.
Ura să mă vadă așa.
M-a aruncat în stradă.
Centrele dvs. sunt bune pentru noi.
Așa e. Afară lumea se uită urât la noi.
Oamenilor le e frică de durerea altora.
Da, e ciudat.
Uneori vrem să murim.
Înțeleg.
Dar trebuie să depășiți momentele astea.
Nu e ușor,
dar deveniți mai puternici.
Tu?
N-am mai văzut niciodată un ministru.
Sau oameni celebri.
Funcția mea nu contează.
Suntem aici împreună în această cameră,
la adăpost de ploaie...
Tu?
Am luat heroină zilnic, timp de 15 ani.
M-am prostituat.
De aceea vin la dr. Hefez și el mă ajută.
E bine.
De ce ți-ai tatuat
sicrie pe braț?
Sunt ale copiilor mei.
Au murit de SIDA la naștere.
Dar tu ai supraviețuit.
E singurul lucru pe care îl poți face.
Nimeni nu e sortit să fie nefericit.
Aveți încredere în iubire.
Nu spun că trebuie să deveniți invulnerabili.
Nu suntem niciodată. Știți asta.
Dar...
Granița dintre viață și moarte
e extrem de fină.
Ca cea dintre distrugere și renaștere.
V-ați întâlnit cu președinți,
regine și chiar cu papa.
Puteți schimba lumea sau și ea e terminată?
Băieți, vorbesc cu Marceline.
Ai cântat Internaționala în 1941?
Claude, închide fereastra.
Ce e cu știrea asta?
Ai cântat Internaționala sub Pétain?
- Cine ți-a spus? - Tata.
Vreau să aud și eu povestea.
Hai, zi.
Era în timpul propagandei colaboraționiste.
Școala ne spăla pe creier cu discursul lui Darlan.
Ca răzbunare, am început să cântăm Internaționala
cu Denise și verișorii pe terasa casei.
Un cântec comunist?
Și soțul tău râdea de mine.
Vecinii ne-au reclamat la poliție.
Atât?
Ne-au chemat părinții.
Poliția a început o anchetă
care a durat zile întregi.
Judecătorul a amenințat că ne ia de acasă.
A fost o dramă.
Cum s-a terminat?
A primit arest la domiciliu.
Nu, am primit...
- șase luni cu suspendare. - Ce?
Pétain ți-a dat șase luni când aveai 15 ani?
Au scris în procesul-verbal
că vorbele mele
ar fi putut avea efect negativ asupra populației.
Deci enervezi lumea de mică.
Au venit jandarmii.
Tovarăși, pentru ultima oară...
Încetează, e penibil.
Pierre-François, gata.
Lasă-l să cânte.
Pierre-François.
Pierre-François. A venit mama ta.
E minunat, mamă. E toată lumea aici.
Mulțumesc.
Mâncăm ce producem.
Bine.
Vorbești ebraică?
Mai deloc. Știu doar câteva cuvinte.
Eu învăț. Curând o să vorbesc fluent.
Nu vrei să vii acasă?
Ba da, dar...
Viața e atât de perfectă aici.
Nu vreau să fim despărțiți.
Sunt în siguranță aici, mamă.
Vreau să învăț limba și să scriu istorie.
Are dreptate, Simone.
Mută-te în Israel.
E singurul loc pentru toți evreii.
Sunt franțuzoaică. Cultura mea e franceză.
Privește în jur.
Tineretul, totul trebuie construit...
E un loc minunat.
Crezi în Dumnezeu?
Sunt agnostică.
Și părinții erau, bine integrați în Franța.
Ești evreică?
Da, dar fără educație religioasă. E moștenirea mea.
Pierre-François spune că ești feministă.
Da, sunt, de nevoie.
Pompidou a numit-o pe mama secretar al CSM.
Prima femeie.
Mazel tov. Felicitări.
Scuze că întreb, dar...
În ce țară în afară de Israel poate o femeie să conducă guvernul?
Vrea să rămâi aici.
Nu, lupta mea e în Europa.
Acolo sunt mai utilă.
E un psalm.
„Strălucirea și măreția sunt înaintea feței Lui,
„slava și podoaba sunt în locașul Lui cel sfânt.”
Vă rog,
apă pentru copil.
Unde suntem?
Vă rog.
Spune-mi unde suntem.
- Unde? - Habar n-am. Dă-mi drumul.
Marceline.
Apă pentru copil.
Apă.
Vă rog, apă pentru copilul meu.
Apă pentru copil.
Ține copiii.
Apă pentru copilul meu.
Vă rog.
- Ce gară e? - Nu văd nimic.
Pitchipoi.
La Drancy spuneau că acolo mergem.
Pitchipoi nu există.
Se face frig. Strângeți-vă lângă mine.
Pune-ți șalul.
Așa, în jurul gâtului.
Trebuie să rămânem împreună. Nimic să nu ne despartă.
Sper...
Sper că Jean a rămas la Drancy.
Că nu e o capcană.
E bine că a rămas acolo.
Jean va lucra la Organizația Todt. E în siguranță.
Are dreptate, mamă. Are 18 ani, nu e în pericol.
André...
Nu plânge, mamă.
Vreau să-l văd pe André.
Tata se ascunde, e isteț.
Dacă și Denise se ascunde, trei sunt deja în siguranță.
- O să-i vedem curând. - Da.
Ai dat examenul cu numele real?
Da.
Ești nebună?
Noi ne ascundem și tu îți folosești numele.
Nimeni n-a zis nimic.
La plimbare?
Actele.
Intră, repede.
Am venit să văd ce face Milou.
Au arestat-o pe Simone.
Nu.
Mi-a spus Mathieu. Era cu ea când au luat-o.
Milou e în pivniță. Jean e pe drum.
Știu că actele voastre sunt false.
Unde e Simone?
La Excelsior.
Unde e soțul tău?
Se ascunde la familia Bolleti.
Intră, repede.
Jean.
Ce s-a întâmplat, mamă?
Au luat-o pe Simone.
Ascunde-te în pivniță cu Milou.
Trebuie să plec.
Calm.
Îmi amintesc prima întrebare de acum două luni.
Cineva m-a întrebat
de ce m-am angajat în alegerile europene
fără să fiu membră de partid
și fără să fi participat vreodată
până atunci la vreo alegere.
Iată răspunsul pe care îl dau.
Evreică împuțită!
Mă angajez pe deplin pentru o Europă unită
pentru a trage învățăminte din trecut
și pentru viitorul Franței.
În cuptor!
Am suferit prea mult,
emoțional și fizic,
pentru a accepta ca fiii mei
și nepoții mei
să îndure vreodată ceea ce eu
și atâția oameni din această sală am îndurat.
Evreică împuțită!
Interzice avortul!
Susțin Europa
pentru că, după părerea mea,
e singurul mod de a opri acea oroare.
Aveți pe conștiință moartea
unui milion de bebeluși francezi.
Frontul Național. Să plecăm.
Nu plec.
Forțele motrice din spatele unificării europene
au realizat că pacea
trebuie să fie mai mult decât umbra războiului.
O spun și o repet:
Uniunea Europeană înseamnă pace.
Și încă ceva...
Nu mă speriați.
Absolut deloc.
Am supraviețuit unor lucruri mai rele.
Sunteți patetici în comparație cu SS-ul.
Veniți cu mine.
Ea a impus legea avortului,
a sprijinit prostituatele din Lyon,
a luptat în propriul guvern
împotriva deportării a 500.000 de muncitori imigranți,
UDF o vede ca pe un posibil primar al Parisului.
Cine este doamna Veil,
pe care francezii o susțin masiv din 1974
și care a demisionat din funcția de ministru
pentru a se concentra
pe alegerile europene?
Oamenii consumă atâta energie să fie aleși,
încât uită de ce au fost aleși.
Nu e cazul la mine.
Nu sunt politician și n-o să fiu niciodată.
Merg la birou.
Mulțumesc pentru prânz.
Pa.
Programul nou.
Bine.
Multe cereri de interviu după incidentul cu acoliții lui Le Pen.
Doamnă Veil, a venit dl Klarsfeld.
- Dle Klarsfeld. - Dnă ministru.
Mulțumesc că ați venit. Îmi pare bine. Luați loc.
Vă admir mult munca de istoric.
Cartea despre deportarea evreilor francezi
e o evidență istorică fundamentală.
Vă mulțumesc, doamnă.
Pentru o memorie franceză a Holocaustului,
a trebuit să inventariem numele celor 76.000 de deportați.
Familia dvs., a mea...
E o sarcină cumplită.
Felul în care ați...
adunat toate acele nume,
numerele convoaielor, copiii,
oamenii care au dispărut...
Datorită dumneavoastră
rămân pentru posteritate.
Eu...
toată viața...
am căutat o urmă prin toate mijloacele.
Aveți vreo informație
despre tatăl și fratele meu?
Cum am spus la telefon, nu vă pot răspunde la toate întrebările.
Dar fratele dvs., Jean, a mers voluntar la Organizația Todt.
După arestarea la Nisa, în urma unei razii,
tatăl dvs. i s-a alăturat în lagărul de la Drancy.
Convoiul 71, al dvs., plecase deja.
Au rămas o perioadă la Drancy.
Deci...
S-au văzut la Drancy?
Nu știu. Probabil.
Au urcat în același tren
pe 15 mai 1944.
Convoiul 73.
Să mă opresc?
Nu, continuați.
Convoiul 73 era format din 878 de bărbați și tineri.
Au părăsit gara Bobigny în vagoane de marfă
cu destinația Lituania.
Lituania?
- Nu Auschwitz? - Nu.
A fost singurul din cele 79 de convoaie
care a plecat de la Drancy spre acea destinație.
E incredibil.
Tot timpul
cât am fost la Auschwitz,
am crezut
că sunt în lagărul de lângă noi,
în lagărul de bărbați din apropiere.
Încercam să le trimitem mesaje.
Să știu că...
Că ei...
Vă rog, continuați.
Au ajuns într-un orășel, Kaunas, în Lituania.
Acolo convoiul a fost împărțit. Unii bărbați au rămas la Kaunas,
restul au fost transferați la Reval, în Estonia.
Din acel moment,
nu mai știm nimic.
Dintre cei 20 de supraviețuitori ai convoiului 73,
nimeni nu le-a putut da numele când s-au întors în Franța în 1945.
Nici în lagărul de la Stutthof în Polonia,
unde ajunseseră prizonieri de la Reval, nicio urmă.
Deci...
au rămas la Kaunas?
E posibil.
Dar...
în cazul ăsta...
Doar doi bărbați au reușit să scape.
Ei au identificat locul. Germanii i-au ascuns.
Era o frază gravată în piatră.
„Aici zac 900 de francezi.”
E posibil ca fratele și tatăl dumneavoastră
să fi fost executați în pădure, lângă Fortul IX.
Imediat după sosire.
Nu poți parca.
Vezi cum vorbești.
Crezi că e acolo?
Unde altundeva?
Mai știi unde era?
Tarabele nu au loc fix.
Bună ziua.
Bună ziua, doamnă.
Doamnă Veil?
Mulțumesc.
Mulțumesc pentru ce faceți pentru femei.
Mulțumesc.
O zi bună.
Ce drăguț.
- Bună ziua. - Bună ziua.
Toată lumea se uită la tine.
Doamnă Veil, bravo.
Lucrez la o creșă. Cu noul statut,
viața mea s-a schimbat. Mulțumesc.
Mă bucur.
O zi bună.
Ești o vedetă.
Eu n-am parte de-o așa primire pentru filmul despre Mao.
Tricotaje...
Ginette...
Simone?
Ce cauți aici?
Am vrut să iau o gură de aer.
Am adus ciocolată.
Treci tu puțin.
Mă întorc imediat.
Cum te cheamă?
Cherkasky, Ginette.
Fratele meu, Gilbert.
Și tatăl meu.
Eu sunt Marceline Rozenberg.
Și eu sunt cu tatăl meu.
O să muncim din greu.
Să nu-ți fie frică.
Suntem pe drum de trei nopți.
Unde mergem?
Nu-mi mai simt picioarele.
- Sprijină-te de mine. - O să ne lase să stăm jos.
E mort!
Omul ăla e mort!
Hainele groase ale copilului sunt în valiză.
Lăsați-l pe tata. Tată!
- Câți ani ai? - 16.
Zi că ai 18.
Messaoud!
Mi-am pierdut soțul.
Trebuie să-l găsesc.
Nu ne urcăm.
Câți ani ai?
43.
Și tu?
21.
Și tu?
18.
Nora mea și nepoții...
Myriam.
Ne urcăm.
Ia băieții.
Nu.
Vor ajunge înaintea noastră.
Nu te mai plânge. Haide.
Mamă!
Fiii mei!
Fiii mei sunt în camion.
Băieți!
Puneți totul pe mese.
Bijuterii, ceasuri, cercei și genți.
Totul. Nu păstrați nimic.
Totul pe mese.
Bijuteriile, cerceii, ceasurile...
Puneți totul pe mese.
Bijuterii, ceasuri.
Cercei.
Simone.
Blanche.
De ce ești aici?
Am văzut-o pe Simone afară.
E Blanche, de pe Rue Cluvier.
Mama mea a plecat. Nu știu unde e.
Mă bucur să te văd.
Nemții ăștia o să ne prindă.
Paznicii sunt francezi.
Îmi păstrez degetarul.
Și asta.
Las-o aici.
Nu pentru nemți.
E Lanvin.
Ce lux.
Lux.
Termină.
Nu trebuie să aibă totul.
Mai încet.
Pe mese. Cerceii, ceasurile, tot.
- Asta e tot? - Da.
Dacă ascunzi ceva, o să fii arsă.
Trebuia să sărim.
Ne-ar fi împușcat.
Trebuia să sărim imediat ce-am plecat.
Poate ne transferă.
O să ne trateze ca pe câini.
Tatăl și fratele meu sunt altundeva,
într-o baracă pentru bărbați.
Unde e mama?
Paznica zice că duhoarea e de la corpuri care ard.
Nu asculta zvonurile.
Ce crezi, Simone?
Până aici ne-a fost.
La naiba.
Mașina de tuns s-a stricat.
Folosește o foarfecă.
Memorați-vă numărul.
Uitați-vă numele.
Răspundeți cu numărul.
Repet, memorați-vă numărul.
E clar?
Memorați-vă numărul.
Tu, balerino?
Cu fața ta frumoasă. Cântăreață, poate?
Actriță pariziană?
Președintele Parlamentului European.
Nu-mi vine să cred.
Arată-le că ești invincibilă!
Vedem atunci.
Ce modestă.
Așa ai fost mereu.
În lagăr, m-a salvat cu o rochie.
M-am simțit din nou om.
M-ai ținut pe picioare.
Cadoul ăla mi-a salvat viața.
Mai bine decât zdrențele alea.
O să câștigi. Ne luăm revanșa.
Să le-nchidem gura lui Le Pen și fasciștilor lui.
La piață se comportă ca o miliție.
Nu doar Le Pen, și misoginii.
Am decupat asta pentru tine.
Ascultă.
Stai, ascultă.
„Simone Veil, cap de listă la europene.
„Interviul radiofonic de duminică a arătat clar
„că se plimbă prin grădina Europei,
„învârtindu-și umbreluța
„și sperând ca Eva să găsească un măr.”
- N-au nicio limită. - Ai mai spus asta.
- Aruncă-l. - Bine.
Aveți un coș de gunoi?
Aplauze pentru doamna Louise Weiss.
În Franța am condus
lupta pentru egalitatea între bărbați și femei
într-un climat învechit
în care adversarii puteau susține cu succes
că mâinile femeilor erau făcute să fie sărutate,
nu să introducă buletine de vot în urne.
Votul universal a vorbit.
Doamna Veil a obținut
majoritatea absolută a voturilor exprimate.
O felicit pe doamna Veil
și o invit să ia loc pe scaunul prezidențial.
Când, în 1979, am fost aleasă președinte
al Parlamentului European,
cabinetul era format în principal din bărbați.
Când am propus o comisie pentru drepturile femeilor,
am întâmpinat o rezistență mare.
Dar am reușit totuși.
Mulțumim pentru munca dvs.
Generația mea e inspirată de scrierile și pozițiile dvs.
Mulțumesc.
Datorită UE, femeile au făcut pași mari.
Fiecare pas înainte,
oricât de mic, e important.
Dragi colegi,
doamnelor și domnilor,
sunt onorată că m-ați ales
președinte al Parlamentului European.
De aceea,
emoțiile mele
cu privire la acest rol
sunt atât de mari încât nu le pot exprima în cuvinte.
Mi-am exprimat recunoștința
pentru Louise Weiss,
care ne-a ghidat primii pași.
Permiteți-mi să mă opresc o clipă
asupra rolului crucial jucat în fiecare luptă
pentru emanciparea femeii.
Europa reprezintă speranța,
ca un bastion al democrației și libertății.
Trebuie să fim conștienți de nevoia
de a ne uni și de a ne sprijini reciproc
și de a rezista unei reveniri a totalitarismului.
Ce faci?
Îmi dezmorțesc picioarele.
Simone.
La ce te gândești?
La nimic.
M-a mușcat un șobolan!
Opriți-vă.
Opriți-vă!
N-a făcut nimic.
N-o atinge.
Gura.
Înapoi în paturi.
Ajut-o.
Trebuie s-o ajutăm.
Nu ieșim de aici.
Alo.
Aș dori să vorbesc cu Simone Veil.
Eu sunt.
Alain Genestar, director la Paris Match.
Vă deranjez?
Nu, vă ascult.
În ianuarie e a 60-a aniversare a eliberării de la Auschwitz.
Vrem să facem un reportaj despre comemorare.
Da, vă ascult.
Ați vrea să mergeți cu noi acolo?
- Ești sigură? - Da.
Vreau să mă întorc.
Dar de data asta,
vreau să merg cu familia.
Cu copiii și nepoții.
Să-i întreb eu?
Nu, o s-o fac eu.
M-am gândit des la asta.
Atunci acum e momentul.
Amintirile nu sunt imagini, sunt cuvinte. Știi asta, Simone.
În adâncul sufletului,
imaginile cu mama și Milou se amestecă.
Eu aveam vârsta minimă să intru în lagăr,
mama vârsta maximă.
Erau puține femei peste 40 de ani.
Cele peste 40 de ani erau ucise imediat?
Da, erau duse la camerele de gazare.
La câteva luni după ce am ajuns la Birkenau,
o paznică, o Kapo,
m-a remarcat la ieșire.
Mergeam să săpăm în fiecare zi.
A spus că eram tânără și frumoasă.
Voia să mă ajute.
În apropiere era un lagăr despre care circulau legende.
Urma să mă trimită la Bobrek.
Pentru că erau mai puțini prizonieri, viața era mai ușoară.
Era o șansă.
I-am spus...
Nu merg nicăieri fără mama și Milou.
Trebuie să ne apropiem de Blocul 7.
De ce?
Vreau o lingură pentru mama.
Nu.
Dă-o încoace.
Dă-i drumul.
Las-o pe mama în pace.
Nu-mi pasă cine e, asta e legea.
Legea bestiilor?
Are grijă de voi și voi îi luați mâncarea?
Ce sunteți, animale?
Simone.
14 morți în grupul nostru azi.
Nu vreau să mor de foame aici.
Duceți-vă dracului amândouă!
Fata are dreptate.
Are dreptate.
Mama ei m-a ascuns sub un sac când am leșinat ieri.
Sora mea a fost ucisă pentru mai puțin.
Mama ta e o sfântă. Toate o știu.
Vreau o lingură pentru mama.
Simone...
N-am găsit o lingură pentru mama ta.
Dar a sosit un tren din Ungaria.
Cunosc pe cineva la sortare.
Seamănă cu nepoata mea.
Locuiește la New York.
Probabil se întreabă unde sunt.
Uite.
Ia asta.
Ia-o.
- Și? - Nu avea lingură.
Mi-a dat asta.
Rochii.
Sunt noi.
E mărimea ta.
E pentru tine.
Nu știu ce să zic.
Dacă murim mâine, măcar vom fi frumoase.
Mergi la Bobrek, cu mama și sora ta.
Toate trei.
Am plecat spre Bobrek.
Un lagăr aproape de Birkenau.
Cu un regim mai puțin dur.
Înainte de plecare am fost examinate.
Dacă Kapo nu ar fi insistat,
Mengele ar fi respins-o pe mama,
fiindcă era tot mai șubredă.
La Bobrek făceam săpături.
Mutam pietre.
Apoi am făcut zidărie.
Construiam ziduri inutile cu mistria.
Apoi am lucrat în fabrica Siemens.
Am rămas la Bobrek din iulie 1944 până în ianuarie 1945.
În tot timpul ăsta,
mama, Milou și cu mine am rămas împreună.
Chiar nu vrei să vii?
Acum e vorba de tine și mama.
Sunt gata.
Mama slăbea.
O protejam cât puteam de bine.
Ne era groază de tifos. Mama îl avea.
Înaintarea sovieticilor i-a panicat pe germani.
Pe 18 ianuarie 1945
am părăsit Bobrek.
În acea zi, în panică și teroare,
mama, Milou și cu mine
am plecat cu 40.000 de prizonieri supraviețuitori.
Escortate de SS-ul care fugea de ruși,
am început marșul pe care îl numim de atunci
Marșul Morții.
Eram de vârsta ta.
Îmi pun speranța în Europa,
care a învins ura și barbaria
și tinde spre democrație
și solidaritate între oamenii care o compun.
Tot mai multe proteste privind ex-Iugoslavia.
Politicieni din toate țările cer o intervenție militară
pentru a pune capăt masacrului și lagărelor.
„Avem nevoie de informații. Când intervenim?”
Nu suntem proști.
Am mai auzit asta
acum 50 de ani. Și au murit milioane de oameni.
O să discutăm din nou?
Trebuie încălcat secretul?
Trebuie să-i dăm la o parte pe prizonierii non-militari?
Nu avem voie
să intrăm în lagăre?
O să mai auzim asta zile întregi?
Dacă Crucea Roșie e neputincioasă, să recunoască.
Lansăm o anchetă internațională.
Nu e același lucru.
Refuz să ascult ce am auzit acum 50 de ani,
că prioritatea era terminarea războiului,
în timp ce oamenii erau uciși în lagăre de concentrare.
Nu mai vreau să aud asta.
Am citit că ai spus într-un interviu
că construirea Europei te-a împăcat cu secolul XX.
E o frază minunată.
Am făcut ce am putut.
E ca o picătură în ocean.
Nu știu ce să scriu
despre războaie, genocidul din Rwanda,
intrigile politice,
despre Darquier care neagă camerele de gazare, despre Papon,
Bousquet și Barbie, care erau protejați de toată lumea.
Nu știu ce să scriu despre crimele
rămase nepedepsite, despre nevinovații uitați.
Despre morți.
Și nu știu
ce să scriu
despre părinții mei.
Despre fratele meu...
Surorile mele...
Noi...
Copiii noștri...
Tu...
Scrie ce simți.
Vorbește.
Mergeam. Mergeam toate trei.
Mama era foarte bolnavă.
Fusese operată înainte să fie arestată.
Rana nu se vindecase.
Și totuși mergea.
Mulți oameni au căzut în timpul acelui marș.
Se agățau unii de alții.
Cineva s-a agățat de mama și de Milou.
Am tras-o la o parte cu o altă prizonieră.
Era nevoie de curaj, dacă era curaj, sau egoism,
să nu-i salvezi pe alții
și să-ți protejezi mâncarea,
să protejezi pătura care era pe tine.
Trebuia să supraviețuim fără să știm unde mergem.
Oamenii mureau sau erau executați pe drum.
Cine a învins epuizarea, a ajuns la Gleiwitz.
Acolo a fost Infernul lui Dante.
SS credea că sovieticii o să-i ucidă,
iar noi credeam că SS o să ne ucidă înainte să vină rușii.
Cine supraviețuise marșului,
dar era într-o stare proastă, era executat.
Erau puține femei.
Și bărbați care nu mai văzuseră o femeie de mult timp.
SS-ul încerca să găsească femei,
problema nu se pusese cu femeile evreice.
Pentru ele era interzis.
Dar nu mai existau reguli.
Unii încercau să scape.
Dar nimeni nu putea trece liniile.
Cine scăpa, se întorcea.
Era sfârșitul.
În timp ce focurile se apropiau,
SS-ul a găsit trenuri să ne ducă de acolo.
Bărbații și femeile au fost separați din nou
și am plecat spre Mauthausen.
Dar nu era loc.
Așa că am mers mai departe.
Eram în vagoane joase, de lemn, fără acoperiș.
Eram atât de multe, că abia puteam sta jos.
Ne era frică să nu fim împinse din vagon în timpul luptei.
Mitralierele SS-ului de pe acoperișuri ne-ar fi executat imediat.
Mulți au murit în acele vagoane, de foame și frig.
În fiecare gară cadavrele erau îndepărtate
și lăsate pe peron.
Lângă Praga am trecut aproape de case.
Lumea arunca pâine de la fereastră sau ne dădea apă în gară
când SS-ul nu se uita.
Așa am supraviețuit.
În Austria a fost altfel.
Apoi a urmat Germania.
Eram 35 de femei de la Auschwitz și câteva țigănci
care fuseseră puse cu noi.
Când am ajuns la Dora,
una dintre țigănci a născut.
Copilul a fost ucis imediat.
Mama a supraviețuit.
A doua zi am plecat spre Bergen-Belsen într-un vagon închis.
La Bergen-Belsen, la sfârșitul lui ianuarie,
avansul rusesc s-a intensificat.
Mergea din rău în mai rău.
Prizonierii veneau de peste tot, pe jos, în condiții groaznice.
Nu se făcea apelul.
Puțini munceau.
Oamenii mureau pe capete,
de foame sau de tifos.
Am auzit că spre sfârșit femeile luau pantofii de la cadavre
ca să-i mănânce.
Nu munceam.
Încercam să muncim.
Doar așa primeai mâncare.
Cine nu putea munci, nu primea nimic.
Mănâncă, Milou.
Mănâncă.
Și tu trebuie să mănânci, Simone.
Acolo am revăzut-o pe Kapo poloneză.
M-a recunoscut
și m-a mai ajutat o dată.
Milou.
Simone.
Fă lucruri bune.
Nu dori răul altora.
Fără îngrijire, mama a rezistat cât a putut.
Nu puteam să-i mai dăm decât bucățele mici de mâncare.
Zilele treceau și priveam neputincioase
cum femeia pe care o iubeam atât de mult murea încet.
Unde e mama?
S-a dus.
E mai bine așa.
Nu i-am putut accepta niciodată moartea.
O văd pe mama în fiecare zi.
Murise dimineața devreme.
I-au luat corpul.
N-am putut să-mi iau rămas bun.
N-a dispărut niciodată.
Încă stă lângă mine.
Ea e puterea și modelul meu.
Mai generoasă decât mine,
mai îngăduitoare,
mai blândă,
și mai calmă.
Tot ce am realizat vreodată
a fost datorită ei.
Luptele mele,
au fost ea.
Pentru ea.
Datorită ei.
Mamă.
Sari.
Mamă, uită-te.
Da, dragă, mă uit.
Pârtie!
Jean.
Jean, ai grijă de sora ta.
Încetează.
Mamă, unde e tata?
Pe plajă.
Tată, hai în apă.
Hai să înoți.
Mamă, uită-te la mine.
Mămico!
Ce e o amintire?
Se distinge de istorie
prin aspectul direct, personal,
sau o mediere familială
într-un eveniment din trecut, cu consecințe majore.
Timp de două sau trei generații,
amintirile și istoria sunt strâns legate.
Această amintire nu e un gând
sau doar o informație.
Nu poate fi complet obiectivă,
deoarece conține o formă de conștiință,
o formă de identitate.
Fie că vrem sau nu,
fie că știm sau nu, suntem responsabili
pentru ceea ce ne va uni mâine.
Suntem făcuți din ce ne-a precedat
și din ce ne leagă de viitor.
Amintirile îi urmăresc pe martori,
sau mai bine zis, pe victime,
pe supraviețuitori,
care au experimentat suferința pe care unii o consideră trecută,
dar care nu se termină niciodată.
Și care se va termina doar când nu vom mai fi.
Toată viața mea, atenția pentru suferința altora
mi-a determinat comportamentul,
atât politicc
cât și personal.
Când aud cum trecutul e revizitat
și, indiferent de legitimitate,
Shoah e banalizat, relativizat
și considerat de domeniul trecutului,
mă întreb dacă societatea noastră își pierde busola
și confundă luptele,
drepturile și obligațiile,
minciunile și adevărul,
și îndeamnă tineretul de azi la ură,
rasism,
antisemitism
și xenofobie.
UNIȚI ÎN DIVERSITATE
Azi există numeroși profeți falși în Franța, Europa și în lume
care îi duc pe cei mai slabi dintre noi pe acea cale.
Depinde de noi să ne opunem.
Pentru Claude DAHAN, activist antirasist și asistent social voluntar.
Traducerea și adaptarea: jarvis