Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ordinea celestă și frumusețea universului
mă obligă să recunosc existența unei Ființe desăvârșite și eterne,
ce merită respectul și omagiul oamenilor. CICERO, 45 î. Hr.
Unii oameni de știință
susțin că natura uimitoare a universului
și legile sale desăvârșite
dovedesc existența unui creator.
E un punct de vedere rezonabil?
De 2.500 de ani, cultura occidentală e împărțită
între două mari perspective opuse asupra realității.
Prima susține că universul, planeta noastră,
viața și, mai ales, noi toți,
suntem opera unei inteligențe preexistente,
a unei minți raționale a unui creator.
Savanți precum Galileo, Kepler
chiar și Newton, toți credeau
că la originea universului stă un creator inteligent.
Newton, Boyle, Kepler, marii pionieri
ai științei moderne, considerau că natura are secrete de dezvăluit.
Că există tipare ce așteaptă să fie descoperite,
pe care le putem înțelege pentru că suntem creați
după chipul aceluiași creator rațional,
care a înzestrat lumea cu rațiune, scop și ordine.
A doua perspectivă susține că materia și energia interacționează
și evoluează complet haotic, organizându-se spontan
în tot ce vedem în jurul nostru.
Renumitul ateu Richard Dawkins a inspirat milioane de oameni
popularizând biologia evolutivă.
Odată apărută viața,
odată ce selecția naturală darwiniană s-a pus în mișcare,
putem înțelege, practic, cei patru miliarde de ani
care ne-au creat pe noi și restul viețuitoarelor.
Asta e povestea pe care vreau să v-o spun.
Tot ce prețuim cel mai mult, inclusiv propria existență,
sunt rodul unui accident cosmic.
Pare evident: dacă ai o grădină,
trebuie să existe și un grădinar.
Dar știința a reușit, în sfârșit, să ne elibereze
de impulsul de a atribui totul unui creator.
Această viziune a devenit populară
datorită teoriilor științifice din secolul al XIX-lea.
Savanți ca Pierre Laplace, Charles Darwin
și Thomas Henry Huxley au încercat să explice anumite evenimente
din istoria universului, precum originea sistemului solar, a noilor forme de viață
chiar originea vieții primitive.
La sfârșitul secolului al XIX-lea,
aveam deja o poveste coerentă despre originea a aproape orice,
explicată prin procese lente, treptate și pur naturale.
În secolul al XIX-lea,
știința ajunsese să fie asociată
cu un curent filosofic mai amplu: materialismul,
care susține că universul material e tot ce există.
Așa că mulți savanți renumiți
au susținut că știința exclude ideea unei ființe inteligente
sau a unui creator aflat în spatele universului.
Sunteți de acord cu afirmația asta?
Că știința infirmă existența lui Dumnezeu?
Ultimii 500 de ani de știință au arătat că Dumnezeu,
acest concept vag, e puțin probabil să existe.
N-am absolut nicio problemă dacă,
cercetând originea lucrurilor,
dăm de „tipul cu barbă”.
Dacă apare, ne-am lămurit. Nicio problemă.
Doar că nu există nicio dovadă.
Ce părere ai despre asta?
Nu la asta se gândea Darwin în secolul XIX.
E o etapă nouă în biologie.
Lucrurile sunt mult mai complexe decât se credea
când au fost formulate ideile despre evoluție.
Mulți oameni
adoptă filosofii ce imită religia.
Dacă demonstrezi că viața a apărut
printr-un proces evolutiv complet aleatoriu,
ești mult mai dispus să înclini spre o viziune materialistă asupra lumii.
Această perspectivă, dacă e adevărată, ar schimba complet modul în care privim
sensul și scopul vieții noastre.
Te-ai gândit ce o să se întâmple după ce mori?
Ce-o să se-aleagă de mine?
- Da. - O să mor.
Ce crezi că se întâmplă?
Mă îngroapă sau mă incinerează.
- Asta-i tot? - Asta-i tot.
Creierul se degradează.
Nu mai e absolut nimic.
Suntem ca niște purici pe o prună.
Mica noastră planetă
orbitează în jurul unei stele insignifiante
de la periferia întunecată a unei galaxii oarecare,
ce conține 400 de miliarde de stele.
Galaxia e doar una din alte 100 de miliarde.
Ideea că noi am fi în centru,
că suntem motivul existenței universului, e de-a dreptul penibilă.
Această viziune sumbră asupra universului neliniștește pe mulți.
Dacă suntem rodul unor forțe impersonale materialiste,
și dacă universul va suferi o moarte termică,
lăsând în urmă doar materie rece și întunecată, cum spun savanții,
atunci existența noastră nu are absolut niciun sens de durată.
Dar așa să stea lucrurile?
Care sunt șansele ca tot ce văd de fiecare dată când deschid ochii,
să nu aibă un motiv întemeiat care să-i justifice existența?
Există două mari viziuni dar contradictorii, despre realitate.
Una susține existența unui creator intenționat în spatele universului.
Cealaltă susține că niște procese mecanice
au creat tot ceea ce vedem.
Dar care e cea adevărată?
Ce explică totul?
Care e povestea din spatele a tot ce există?
POVESTEA A TOT CE EXISTĂ
CAPITOLUL 1 - ÎNCEPUTUL EXPANSIUNEA
Putem spune: „Te poți duce oricât de mult în trecut,
dar materia din univers trebuia să apară de undeva.
Nu asta a făcut Dumnezeu? ”
Asta e valabil doar dacă universul a fost creat.
Dacă universul a existat dintotdeauna,
dacă e infinit de vechi,
atunci un creator nu-și mai are locul.
Cum a apărut universul?
E o întrebare veche de când lumea, chiar și grecii antici și-au pus-o.
Universul a existat dintotdeauna sau are un început?
O dilemă filosofică pe care știința a început s-o dezlege
la începutul secolului XX.
Totul a început cu un astronom relativ necunoscut, Vesto Slipher.
Slipher se uita prin telescop
și observa nebuloasele de pe cerul nopții.
Niște pete încețoșate, care nu se vedeau clar prin telescop.
Slipher a descoperit că lumina pe care o emiteau
arăta că nebuloasele suferă o deplasare spre roșu
în spectrul electromagnetic.
Dacă treci lumina printr-o prismă,
se descompune în culori diferite, de la roșu la violet.
Lumina roșie are o lungime de undă mai mare.
Îi spunem „deplasare spre roșu” fiindcă lumina
cu o lungime de undă mai mare tinde să bată înspre roșu.
Imaginați-vă că trece o mașină de pompieri cu sirena pornită.
Pe măsură ce trece, sunetul își schimbă tonul.
Când ceva se îndepărtează de tine,
indiferent de ce unde emite,
sonore sau luminoase, se vor alungi.
Nebuloasa lui Slipher prezentând o deplasare spre roșu,
însemna că se îndepărtează de noi.
Pe atunci, se credea că nebuloasele
sunt doar nori de gaz din galaxia noastră.
Unii astronomi credeau că ar putea fi din galaxii îndepărtate,
dar subiectul era intens dezbătut.
În cele din urmă, în 1924, dezbaterea a fost tranșată
când Edwin Hubble a folosit tehnici noi
pentru a măsura distanțele astronomice.
Hubble a observat nebuloasa Andromeda și și-a dat seama
că era la cel puțin 900.000 de ani-lumină de noi,
deși se credea că lățimea Căii Lactee era de doar 300.000 de ani-lumină.
Și-a dat seama că acele nebuloase
erau, de fapt, alte galaxii.
Privind galaxiile cu noul și uriașul său telescop,
le-a putut observa structura superbă.
Nu mai erau doar pete de gaz pe o placă fotografică.
Hubble a început să studieze nu doar nebuloasa Andromeda,
ci multe alte astfel de nebuloase,
galaxii, și a descoperit că toate prezentau o deplasare spre roșu.
Toate se îndepărtau de noi.
Părea că spațiu-timpul se extinde și se întinde,
ca un balon care se umflă.
Era o expansiune uniformă, în care aproape
toate galaxiile se îndepărtau de noi.
Ce-ți trece prin minte când te gândești la asta?
Dacă dăm timpul înapoi
și ne imaginăm cum arăta universul acum o mie,
un milion, sau un miliard de ani,
oricât de mult ai merge înapoi, la un moment dat ajungi
într-un punct în care toată materia în expansiune
ar fi fost concentrată în același loc,
marcând, practic, începutul expansiunii.
Adică însăși originea universului.
Dar mai era ceva.
Cu câțiva ani înainte, fizicianul Albert Einstein
făcuse o descoperire uriașă privind modul în care înțelegem gravitația,
descoperire ce indica și ea o origine a universului.
Dar acea consecință a teoriei sale l-a tulburat atât de tare,
încât a respins-o imediat.
În 1915, a dezvoltat o teorie revoluționară despre gravitație,
cunoscută ca relativitatea generală.
Cea mai mare schimbare a viziunii noastre asupra universului de la Newton încoace.
Nimeni nu anticipa ce consecințe urma să aibă.
Sugera că obiectele cu o masă mare curbau la propriu spațiul din jurul lor,
la fel cum o minge de bowling curbează o trambulină elastică.
Distorsiunile spațiului
cauzate de un corp masiv precum Soarele dictau traiectoria
obiectelor mai mici, cum ar fi planetele.
Acea descoperire a fost atât de șocantă
încât Einstein a trecut de la statutul de fizician excentric
la cel de fenomen mondial.
Teoria sa nu doar că a schimbat modul în care înțelegeam structura universului,
dar a avut și repercusiuni profunde asupra unei întrebări îndelung dezbătute
privind originea universului.
Teoria lui Einstein implica faptul că, pe lângă gravitație,
trebuia să mai existe o forță de expansiune.
Dacă gravitația ar fi fost singura forță din univers,
totul s-ar fi prăbușit într-o imensă gaură neagră.
Dar nu trăim într-un astfel de univers.
Trăim într-un univers cu mult spațiu gol între corpurile masive.
Deci trebuia să existe o forță antigravitațională,
o forță de respingere
care să creeze acel spațiu gol.
Asta i-a dat bătăi de cap.
Până la urmă și-a zis: „Va trebui să introduc
o variabilă antigravitațională în ecuația relativității generale”,
pe care a numit-o „constantă cosmologică”.
Fizicienii de astăzi acceptă existența acestei constante.
Există o forță de respingere.
Dar Einstein a mers și mai departe.
A ales o valoare arbitrară pentru forța de respingere,
care s-o echilibreze perfect pe cea a gravitației,
sugerând astfel că universul e static,
că nu se extinde și nu se contractă,
fiind, prin urmare, etern și absolut.
Fizicienii teoreticieni au început să lucreze cu ecuațiile lui Einstein.
Unul dintre ei era preotul belgian Georges Lemaître.
El și-a dat seama că cea mai logică concluzie
a ecuațiilor lui Einstein era că universul e în expansiune.
Dar Lemaître era la curent și cu datele lui Slipher despre deplasarea spre roșu.
Lemaître a coroborat dovezile
și a formulat ce azi numim Teoria Big Bang.
Einstein, din diverse motive filosofice
și teoretice, încerca să evite concluziile propriei teorii.
Lemaître și Einstein s-au întâlnit la o conferință în 1927.
Au mers cu același taxi,
ocazie cu care se pare că Lemaître i-a explicat lui Einstein
despre deplasarea spre roșu,
care arăta că universul se extinde,
deși Einstein se chinuia să-l descrie ca fiind static.
Einstein i-a zis: „Matematica ta e impecabilă,
dar intuiția ta în fizică e groaznică. ”
Einstein l-a acuzat că își bazează teoria
mai mult pe dogma creștină a creației
decât pe dovezi științifice.
Pe Lemaître l-a deranjat asta și i-a demonstrat că, de fapt,
avea dovezile de partea sa.
Universul e în expansiune.
Și ecuațiile tale, odată rezolvate, indică un început.
Așa că, în 1931, Einstein a mers
la telescopul Hooker de pe Muntele Wilson
și a văzut dovezile expansiunii universului prin telescopul lui Hubble.
După vreo două săptămâni, a dat un interviu
pentru New York Times, recunoscând că Hubble
și colegul său, Humason, demonstraseră că universul nu e static.
Mai târziu a recunoscut și că modificarea lui
a constantei cosmologice
a fost cea mai mare greșeală a carierei sale.
II. COSMLOGII RIVALE
Din anii '20 până prin anii '60,
astrofizica a făcut pași uriași,
grație unor minți sclipitoare și muncii fenomenale,
dar mare parte din efort s-a concentrat pe a evita ideea unui început.
Acea viziune asupra universului a fost dezbătută
și mulți i s-au opus.
Renumitul fizician Fred Hoyle spunea: „Sunt democritian. ”
„Cred că din nimic nu se naște nimic. ”
Susținea că universul n-are cum să aibă un început,
fiindcă asta ar însemna să creezi ceva din nimic.
Nu-mi place ideea
ca ceva să depindă de o cauză pe care n-o voi putea verifica.
Hoyle era foarte reticent la ideea unui început.
El a și inventat termenul „Big Bang”, ca pe o denumire ușor disprețuitoare.
Fred Hoyle, care, în mare parte a vieții lui,
a fost un ateu convins, credea că toți cosmologii
se lăsau prea mult influențați de relatarea din Geneza 1:1.
A formulat un alt model. Teoria „stării staționare”.
Susținea că materia a existat dintotdeauna,
că energia, spațiul și timpul au existat mereu.
Universul e infinit de vechi și a creat materie neîncetat.
Prin urmare, pe la jumătatea secolului XX,
aveam de-a face cu o luptă între două cosmologii rivale.
Ambele teorii făceau predicții.
Predicția lui Hoyle era că, oricât ai merge înapoi în timp,
universul ar arăta exact la fel.
Dacă universul ar fi etern în timp și spațiu,
atunci n-ar avea un început și niciun moment
în care toată materia galactică să fi fost concentrată
într-un singur punct fierbinte și dens.
Dar Big Bang-ul prezice că a existat un astfel de moment.
La momentul Big Bang-ului,
universul era extrem de dens și de fierbinte.
Pe măsură ce se extindea, se răcea.
Când s-a răcit suficient, a permis luminii să iasă.
Dacă teoria Big Bang era adevărată,
ar fi trebuit să lase o urmă,
o radiație cosmică de fond răspândită în tot universul.
Priviți-o ca pe o sclipire,
o rămășiță a procesului de creație.
Cercetătorii căutau radiația, dar n-o găseau.
Apoi, doi fizicieni de la Laboratoarele Bell au încercat
să realizeze o legătură cu microunde între sol și un satelit.
Au îndreptat o antenă uriașă înspre satelit
și au înregistrat datele.
Aveau interferențe și zgomot de fond pe care nu știau cum să le explice.
Indiferent încotro îndreptau antena, prindeau interferențe, așa că au zis:
„Avem o problemă cu antena. ”
Disperați să descopere sursa semnalului,
s-au gândit că ar putea fi de la găinațul de porumbei de pe antenă.
L-au curățat. Dar degeaba.
Apoi, unul dintre ei a mers la un seminar la Princeton,
ținut de un fizician pe nume Robert Dicke,
care spunea: „Căutăm urmele luminoase lăsate de Big Bang.
Până azi, s-ar fi răcit, ajungând în spectrul microundelor.
Asta ar fi lungimea de undă a acelei lumini. ”
Penzias și Wilson s-au privit și au spus: „Cred că am găsit-o. ”
Au publicat o lucrare în care afirmau că au descoperit radiația
rămasă în urma Big Bang-ului, și au făcut senzație.
Au primit Premiul Nobel și aș spune că, în acel moment,
cam 90% dintre fizicieni au fost de acord
că modelul Big Bang-ului era corect. Hoyle nu l-a acceptat niciodată.
A insistat că teoria stării staționare era mai bună
și credea că o s-o poată dovedi într-o zi.
Noi, oamenii de știință, avem propriile prejudecăți.
În acest caz, voiam să evităm ideea unui început al universului.
Asta s-a întâmplat de aproape un secol.
Cu toate astea, dovezile parcă ne forțează să acceptăm
că universul e în continuă evoluție și că a avut un început.
III. SINGULARITATEA
În anii 1960,
discuția privind implicațiile relativității generale
asupra originii universului a fost reexaminată.
Totul pornește de la Stephen Hawking.
Studia la Cambridge.
Când își dădea doctoratul, a fost diagnosticat cu SLA,
boala lui Lou Gehrig.
O afecțiune neurologică paralizantă.
Era atât de descurajat încât a vrut să renunțe la doctorat,
dar cei din jur l-au încurajat să continue, ceea ce a și făcut.
E o poveste de-a dreptul eroică.
Cerceta fizica găurilor negre.
Găurile negre au o masă extrem de mare,
dar comprimată într-un spațiu incredibil de mic.
Alterează spațiul și timpul în moduri inimaginabile.
Curbura spațiului din jurul acelei materii
e atât de extremă că nici măcar lumina nu poate scăpa.
Pe de altă parte, vorbim de ideile lui Hawking referitoare la istoria
și originea universului însuși.
Își dă seama că, dacă universul se extinde treptat, inexorabil,
înseamnă că materia se dispersează tot mai mult.
Așa că se întreabă: „Dacă dăm timpul înapoi? ”
Dacă materia e tot mai dispersată în viitor,
înseamnă că a fost mult mai concentrată în trecut.
Conform teoriei relativității generale a lui Einstein,
spațiul din jurul materiei ar trebui să se curbeze tot mai mult.
Pe măsură ce ne întoarcem în timp și materia devine tot mai densă
spațiul se curbează din ce în ce mai mult,
până când se ajunge la o limită
unde materia e atât de dens concentrată
și spațiul e atât de curbat,
încât, efectiv, nu mai poți merge înapoi.
Asta e ceea ce Hawking numește „singularitate”,
un punct de densitate infinită și curbură infinită.
În teza lui de doctorat din 1966, Hawking oferă
o primă argumentare a acestei idei.
Examinatorii lui au fost uluiți.
Ideea unei singularități spațio-temporale,
o origine a universului... O concluzie uluitoare!
Dar există o problemă.
Pe măsură ce te apropii de originea timpului,
volumul universului tinde spre zero.
Nu mai e spațiu unde să pui ceva.
Dimensiunea zero nu e ceva ce poate exista în spațiu și timp.
Singularitatea e, de fapt, acel punct aflat în afara spațiului și a timpului.
Nu e nici în spațiu, nici în timp.
Înainte de începutul timpului,
universul nu exista.
Universul ia naștere din singularitate.
Nu există materie, spațiu, timp sau energie.
Nu există niciun element material care ar putea fi cauza.
Fizicianul Robert Dicke spunea:
„Un univers infinit ne-ar elibera de nevoia
de a înțelege originea materiei
într-un moment concret din trecut. ”
Observați verbul „a elibera”. Nu e un termen științific.
Ce voia să spună Dicke?
Dacă universul e etern și infinit,
nu mai trebuie să ne întrebăm de unde a apărut.
Așadar, dacă un univers infinit ne eliberează de această nevoie,
ce înseamnă asta pentru un univers finit?
Acum știm că universul a avut un început, cândva în trecut,
însă tot ce ia ființă e rezultatul unei cauze.
Vorbind de originea universului în sine, adică originea materiei,
energiei, spațiului și timpului, orice entitate capabilă
să fi cauzat originea universului trebuie să fie de natură externă.
Să se afle în afara universului, separată de el.
Trebuie să existe dincolo de materie, spațiu și timp.
Prin urmare, orice forță care stă la baza universului
fizic, finit, trebuie să fie, prin definiție, non-fizică.
Orice forță care stă la baza universului material finit,
trebuie să fie imaterială.
Asta ne duce la capătul de drum filozofic:
cauza primordială.
Prima dată am văzut astronomi
și cosmologi lovindu-se de problema cauzei primordiale
la o conferință la începutul carierei.
La acea conferință am descoperit
munca unui mare cosmolog, Allan Sandage.
Era cunoscut drept un materialist științific convins.
Dar colaborase îndeaproape cu Edwin Hubble
ca să verifice expansiunea universului în toate direcțiile.
La conferința respectivă a anunțat
că a devenit credincios.
Nu în ciuda descoperirilor științifice
despre originea universului și perfecțiunea lui, ci datorită lor.
Îmi amintesc că s-a uitat la noi și a zis:
„Iată dovada clară a ceea ce poate fi descris
doar ca un fenomen supranatural.
Un fenomen supra... natural. ”
A făcut o mică pauză, special,
între cuvintele „supra” și „natural”.
„E imposibil să poată fi explicat prin legile fizicii, așa cum o știm. ”
Un alt astronom prezent la conferință,
preocupat și el în mod special de problema
cauzei primordiale, a fost Robert Jastrow.
NASA, agenția spațială americană.
Deși era agnostic,
publicase recent o carte intitulată
„Dumnezeu și astronomii”.
Ulterior, a acordat mai multe interviuri
despre finalul cărții lui.
„Ce mă fascinează și mă uluiește cel mai tare la teoriile
despre care tocmai am vorbit, e faptul că a existat un început. ”
„Misterul creației.
Fără un început, n-ar fi trebuit să ne întrebăm ce a fost înainte.
Nici să ne batem capul cu cine a creat universul.
Dar faptul că universul a apărut
într-un anumit moment pare o problemă pur teologică,
nicidecum ceva ce poate fi explicat de știință.
Întotdeauna există o cauză pentru orice efect,
cauză, care devine, la rândul ei, efectul unei alte cauze de bază.
Însă, în cazul Big Bang-ului,
ne lovim de ideea unui creator necreat,
ce se potrivește perfect cu definiția pe care mulți i-o dau lui «Dumnezeu». ”
„Sunt agnostic, nu sunt credincios, dar nici ateu.
Să ne separăm teoretic de explicația teologică.
Ce altă variantă ne-am putea imagina care să explice acest început?
Eu, unul, nu văd niciuna. ”
Ultimul paragraf din cartea lui Jastrow
spune că omul de știință care a reușit să treacă de munții ignoranței sale...
În timp ce se chinuie să escaladeze ultima stâncă,
dă peste un grup de filozofi și teologi, așteptându-l.
Jastrow voia să sublinieze că niciun om de știință nu voia să se ajungă
la ideea că universul a fost creat.
Voiau să fie etern.
Dar era inevitabil ca știința să ne aducă
până în momentul în care am fost siliți să recunoaștem:
„A existat un început. ”
INTELIGENȚA DIN SPATELE UNIVERSULUI
Hawking a demonstrat singularitatea,
dar nu prea i-au plăcut implicațiile ei,
pentru că păreau să indice spre un soi de act de creație.
Și-a petrecut mare parte din restul carierei
încercând să evite concluzia propriei demonstrații.
A strecurat concepte de cosmologie cuantică
printr-o mică portiță.
Hawking și alți fizicieni recunosc
că pot calcula înapoi în timp, doar până foarte aproape de singularitate.
Pot merge înapoi până la 10 la puterea -43 secunde
după originea universului.
„Cât ai clipi” ar fi mult prea mult spus.
Credeau că înaintea acelei fracțiuni gravitația ar fi funcționat diferit,
conform mecanicii cuantice,
fizica ce guvernează infima lume subatomică.
Au încercat să dezvolte un model cosmologic alternativ,
numit „cosmologie cuantică”.
Unii cosmologi sperau că acest model
ar elimina necesitatea unui punct de origine al universului,
sau că ar explica cumva originea acestuia,
fără a fi nevoie să susțină existența unui creator din exterior.
Mi-l amintesc pe Stephen Hawking, la Cambridge,
exact când începeau să apară primele simptome ale bolii,
când devenise vizibil că îi era tot mai greu să meargă.
Când am primit în avans o copie a cărții lui, „Marele Design”,
am fost foarte surprins să dau peste ceea ce părea a fi ideea sa centrală.
„Din moment ce există o lege precum gravitația,
universul se poate crea și se va crea din nimic. ”
Am avut instant o reacție viscerală.
Ce ar putea să însemne asta?
Dacă există o lege precum gravitația,
asta înseamnă că există ceva,
deci cum „se poate crea universul din nimic”?
Mi se pare o contradicție uriașă.
„Nimic” nu este „nimic”.
Hawking susține că universul derivă din niște legi preexistente ale fizicii,
exprimate prin ecuații matematice.
Asta implică faptul că materia a luat naștere din niște formule matematice,
la fel și spațiul, timpul și energia.
Dar acele ecuații matematice nu descriau nimic,
din moment ce nu exista încă un univers pe care să-l descrie.
Matematica, în sine, nu are puterea de a crea.
Unul dintre pionierii cosmologiei cuantice,
fizicianul rus Alexander Vilenkin,
a reflectat mult asupra acestui gen de paradox.
„În absența spațiului, timpului și materiei,
pe ce ne-am putea imagina că erau scrise acele legi? ”
Hawking împărtășea și el dilema:
„Ce dă viață acelor ecuații
și creează un univers, pe care să-l poată descrie? ”
În lumea noastră, matematica e un domeniu pur conceptual.
Există doar în mintea noastră.
Dacă zicem că universul a apărut dintr-un set de ecuații matematice,
zicem că a fost rodul minții cuiva?
CAPITOLUL 2 UNIVERSUL PROPICE VIEȚII
1. CALIBRAT PENTRU VIAȚĂ
Ideea de bază a calibrării este aceea că universul
e configurat astfel încât proprietățile, condițiile inițiale,
constantele fizicii și legile naturii
sunt atât de sensibile, că dacă ar fi fie și cu o fărâmă diferite
față de cum sunt acum,
universul ar deveni de nelocuit. N-ar mai putea susține viața.
Fizicianul John Polkinghorne folosea o analogie vizuală excelentă
ca să explice conceptul de calibrare.
Cerea publicului să-și imagineze
că se află într-o navă spațială andocată la o stație.
Când intră în stația spațială,
dau peste o cameră uriașă,
cu o mașinărie enormă care creează universuri.
E plină de butoane, cadrane și manete,
fiecare reprezentând unul dintre parametrii fizici fundamentali.
Fiecare rotiță era reglată la o valoare extrem de precisă.
Ce s-ar întâmpla dacă ai roti fie și cu un clic într-o parte,
sau dacă ai mișca maneta doar cu un milimetru?
Brusc, existența vieții în univers ar deveni total imposibilă.
Fred Hoyle a descoperit
că universul e perfect calibrat pentru a susține viața.
Astăzi am să vă spun o poveste
care, la prima vedere, vi s-ar putea părea foarte bizară.
Hoyle încerca să demonstreze,
prin teoria lui despre starea staționară a universului,
de unde a apărut, de fapt, carbonul.
Sigur mi s-ar fi părut ciudat,
acum vreo 20 de ani, când cercetătorii
au pornit pe drumul ce a dus în final la această lucrare.
Când chiar el a făcut o descoperire
care i-a zdruncinat filosofia personală.
Voi începe direct.
Hoyle a încercat să explice abundența
carbonului din univers, pentru că și-a dat seama
că la baza vieții stă carbonul.
Dar nu reușea să înțeleagă cum de a putut fi creat.
Hoyle s-a gândit că nici Big-Bang-ul nu pute fi explicat,
nici modelul stării staționare.
Singurul laborator natural capabil de așa ceva era interiorul stelelor.
Din câte știm acum, toate elementele cunoscute,
carbonul, oxigenul, etc, au fost sintetizate în interiorul stelelor.
Când o stea exploda, devenind o supernovă,
materia se împrăștia în tot universul.
Apoi se regrupa în noi stele și planete.
A dezvoltat numeroase teorii
despre cum s-ar fi format carbonul din atomi mai simpli, în stele.
Dar, din varii motive, niciuna nu era valabilă.
Apoi a dezvoltat o teorie compatibilă cu legile fizicii.
Teoria sa implica două elemente:
beriliu, cu masa atomică 8,
și heliu, cu masa atomică 4,
care, prin fuziune, ar forma carbonul, cu masa atomică 12.
Dar intervenea o problemă.
Când a făcut calculele, carbonul rezultat ar fi trebuit să aibă o energie
mult mai mare decât carbonul obișnuit
din sistemul nostru solar.
Versiunea de carbon cu energie ridicată ar fi trebuit să existe
dinainte ca beriliul și heliul să fuzioneze formând carbon.
Dacă iei un pahar de vin și-l lovești ușor,
va scoate un anumit sunet, o anumită frecvență.
Dacă redau acea frecvență lângă paharul de vin,
va absorbi sunetul mult mai eficient
decât dacă aș cânta, la întâmplare, o cu totul altă notă.
Există o variantă în care un nucleu de carbon ar putea „cânta”,
ar rezona, ar vibra și oscila la perfecție...
făcând asta exact atâta timp
cât să formeze un nucleu de carbon stabil,
în loc să se destrame pur și simplu.
Fără această frecvență specifică de vibrație a atomului de carbon,
procesul ar fi imposibil.
Hoyle și-a dat seama că trebuie să existe
o verrsiune de atom de carbon capabilă să vibreze la o frecvență precisă,
care să-i permită să absoarbă energia combinată
a beriliului și heliului, ca astfel să poată lua naștere carbonul.
Apoi s-ar fi stabilizat în forma normală a carbonului,
pe care o vedem în jurul nostru.
Practic, Hoyle a zis: „Așadar,
dacă așa se formează carbonul în univers,
nucleul de carbon trebuie să rezoneze exact la acest nivel de energie.
Altfel, nimic n-ar funcționa. ”
A apelat la un fizician de la un alt institut,
Caltech, pe nume Willie Fowler.
Hoyle a fost invitat la Caltech
să țină o prelegere despre teoria stării staționare.
A doua zi, a intrat în laborator
și a început să ne întrebe despre nivelurile de energie
din nucleul de carbon-12.
Noi, practic, l-am cam pus la punct.
„Lasă-ne, tinere. Ne deranjezi. ”
Nu prea îl cunoșteam pe atunci.
Părea un tip caraghios care avea impresia
că ar trebui să lăsăm baltă munca noastră importantă
și să ne apucăm să-i verificăm teoria.
L-a convins pe Ward Whaling, care era asistent universitar
pe atunci, să-i dea o șansă.
Și ce să vezi?
Valoarea energiei obținute era cea prezisă de Hoyle.
A fost o realizare formidabilă.
Ca un om să intre în laborator
și să prezică existența unei stări de excitație
a nucleului, bazându-se strict pe niște deducții astrofizice...
Din acea clipă, am început să-l luăm în serios pe Hoyle.
Descoperirea a confirmat bănuiala lui Hoyle
despre cum s-ar fi format carbonul,
dar era doar vârful aisbergului unei probleme mai profunde.
Rezonanța carbonului la acest nivel de energie
depinde de cu totul alți factori.
Echilibrul perfect al nivelurilor de energie
era un efect de domino al altor parametri
care, la rândul lor, trebuiau să fie perfecți.
Fiecare dintre acești parametri are o marjă de eroare infimă.
Am reușit să stabilim valori destul de exacte
privind gradul de precizie necesar.
Probabilitatea ca forța gravitațională să fie exact cea necesară
e de 1 pe 10 la puterea 35.
Raportul masei dintre proton și electron: 1 la o mie de miliarde.
Raportul dintre atracția gravitațională
și forța electromagnetică:
1 pe 10 la puterea a 4-a.
Forța gravitațională, în comparație cu forța nucleară slabă:
1 pe 10 la puterea 10.000.
1 pe 10 la puterea 21.
Rata de expansiune inițială a universului:
1 pe 10 la puterea 17.
Nici prea mult, nici prea puțin, nici prea rapid, nici prea încet.
Totul trebuie să fie absolut perfect.
Universul propice vieții.
Nu e vorba doar că viața ar arăta altfel
sau că istoria ar fi alta.
Universul pur și simplu nu ar permite absolut nicio formă de viață biologică.
Marja de eroare ca aceste condiții să se alinieze din pură întâmplare este infimă.
Asta dacă nu cumva afirmi
că ordinea perfectă se datorează, ca să zic așa, providenței divine,
adică un fel de „deus ex machina”.
„M-am simțit obligat să iau în serios ideea
că viața e un fenomen cosmic. ”
Prin „fenomen cosmic”,
Hoyle susținea că viața din univers e consecința
unei reglări perfecte a parametrilor fizici
ce guvernează universul.
Confirmarea vieții ca fenomen cosmic ar avea implicații majore.
Întrebarea este ce facem în această privință?
În urma acestor descoperiri, poziția lui Hoyle s-a schimbat.
A pus această schimbare radicală,
trecerea de la un ateism feroce la recunoașterea
unui design inteligent aflat la baza universului...
exclusiv pe seama propriei descoperiri, acea reglare perfectă a parametrilor.
Ulterior, afirma că o simplă interpretare logică a faptelor
arată că un super-intelect s-a jucat
cu fizica și cu chimia, ca să facă viața posibilă.
Gândiți-vă că sunt un detectiv ajuns la locul unei crime.
Sunt la o bancă unde a avut loc un jaf.
Seiful e deschis, n-a mai rămas niciun ban în el,
așa că mă uit pe camerele de supraveghere.
Mă uit pe ecran,
și văd cum intră hoții și merg direct la seif.
Există un cod din 12 cifre. Se apropie și tastează codul corect.
Ușa se deschide și ei intră.
Avem două variante posibile.
Fie hoții au avut un noroc chior,
au băgat la nimereală primul cod de 12 cifre ce le-a trecut prin cap,
și le-a ieșit.
A doua variantă.
A fost un pont din interior.
Cineva care știa cifrul
l-a transmis hoților.
Să punem pauză exact când liderul e gata să bage codul.
Ce ne-am aștepta să se întâmple,
dacă am merge pe prima ipoteză, că au avut mare noroc?
Dacă încercau să-l ghicească,
ne-am aștepta să-l bage greșit.
N-avem de unde ști ce cod a tastat,
dar putem deduce, cu certitudine,
că sigur a fost unul greșit.
Ce ne așteptăm să vedem contrazice complet realitatea.
În schimb, dacă am fi știut că a fost un pont din interior
și am pune pauză exact înainte ca hoțul să bage codul,
ne-am aștepta să bage codul corect
și să deschidă seiful.
E posibil, pur teoretic,
ca printr-un noroc chior,
să nimerim exact parametrii necesari ca să creăm un univers propice vieții.
Dar, conform probabilităților matematice,
în lipsa unei intervenții externe,
ne-am aștepta la un univers complet ostil vieții.
Dar nu e genul de univers observabil.
Dimpotrivă, observăm un univers
ce pare configurat anume pentru a susține viața,
sugerând o premeditare clară.
Un reglaj fin implică un creator care l-a reglat.
II. CALIBRAT DE LA ÎNCEPUT
Mai avem un alt tip de reglaj fin.
Calibrarea perfectă a aranjamentului inițial al materiei,
în zorii universului.
Uitați ideea că teoria Big Bang-ului presupune apariția ordinii din haos.
E fix pe dos.
Vorbim despre un moment inițial de o precizie și ordine absolut fenomenale.
Unul dintre cele mai uluitoare aspecte ale universului
e ceea ce numim curgerea timpului.
Desfășurarea proceselor într-un anume sens e dictată de entropie.
Aceasta măsoară nivelul de dezordine dintr-un sistem.
Cu cât un sistem e mai haotic și mai aleatoriu, cu atât entropia e mai mare.
Cu cât un sistem e mai ordonat, cu atât entropia e mai mică.
Ai un pahar cu cafea și unul cu lapte.
Foarte ordonat.
Le amesteci și obții un sistem complet haotic, la întâmplare.
Din perspectiva noastră, lucrurile evoluează într-o singură direcție.
Entropia crește mereu.
Nimeni n-a băgat vreodată lingurița în cafea
ca să separe laptele de cafea.
Niciodată.
Ce se întâmplă de fapt?
Din moment ce entropia e într-o creștere continuă,
dacă dăm timpul înapoi,
entropia ar trebui să fie tot mai mică.
Ca totul să poată fi atât de ordonat acum,
cât de ordonat trebuia să fie universul la începuturile sale?
Aici apare un argument interesant al lui Roger Penrose.
Penrose a demonstrat că, dintre toate scenariile posibile
în care s-ar fi putut crea universul,
al nostru reprezintă o probabilitate infimă.
A calculat că probabilitatea acelei entropii inițiale
este de 1 pe 10 la puterea 10, la puterea 123.
Un număr hiperexponențial.
Asta dovedește că apariția universului nostru a fost un fenomen extraordinar.
Materia trebuia structurată cu o precizie absolută
încă din primele clipe ale universului.
Nu e genul de haos la care te-ai aștepta la început.
Putem înțelege asta printr-o analogie.
Pe vremuri, când inginerii minieri săpau un tunel
printr-un munte, calculau precis explozibilul,
pentru ca rocile să zboare, fix de unde aveau nevoie.
Oricât de mică ar fi fost eroarea
în dispunerea încărcăturilor, se crea o diferență colosală
în felul în care se deschidea gaura în munte.
Aasta se întâmplă și cu calibrarea entropiei de la începutul universului.
Gândiți-vă la asta.
Gradul inițial de dezordine era atât de mic că totul era perfect ordonat.
Există un pasaj celebru în „Scholiul General la Principia”.
Un epilog scris de Isaac Newton într-una din edițiile ulterioare
ale lucrării sale celebre despre gravitația universală.
Descrie echilibrul perfect al planetelor,
al Soarelui, al cometelor, ce formează o ordine stabilă.
Citez: „Acest sistem superb al Soarelui,
planetelor și cometelor n-ar fi putut apărea decât sub îndrumarea
și protecția unei ființe inteligente și puternice. ”
III. PLANETA PRIVILEGIATĂ
Chiar într-un univers calibrat perfect,
într-un sistem planetar e nevoie de o sincronizare absolută.
Nu doar pentru apariția vieții în sine,
ci în special pentru viața umană.
Față de ce știm până acum despre alte sisteme solare,
al nostru e de-a dreptul impresionant.
Sistemul nostru solar are planete telurice...
pe orbite circulare bine ordonate.
Urmează giganții gazoși
aflați, la rândul lor, pe orbite circulare clare.
Acționează ca santinele ale sistemului solar,
încasând adesea loviturile cometelor
care, în lipsa lor, s-ar apropia de noi,
exterminând orice formă de viață.
De pildă, cometa Shoemaker-Levy s-a oprit în Jupiter.
Jupiter și Saturn, planete asociate multă vreme cu mitologia și zeii greci,
contribuie, de fapt, la protejarea noastră.
Totul se învârte în jurul unei stele stabile, puternice, bogate în metale.
Fie și doar pentru asta, sistemul solar este unic.
În plus, planeta noastră se află poziționată
în ceea ce numim zona locuibilă circumstelară.
Prea aproape, radiațiile ne-ar ucide.
Prea departe, Terra n-ar mai întruni condițiile necesare susținerii vieții.
Înclinația ideală și viteza de rotație perfectă asigură formarea anotimpurilor.
E nevoie de o lună mare
care să stabilizeze înclinația axei planetei.
Mai mult, mareele create de Lună
oxigenează oceanele până la adâncimi mai mari.
E nevoie de o masă ideală a planetei și de o atmosferă cu grosimea optimă
pentru ca planeta să poată susține viața.
Și de o geologie adecvată.
În interiorul Pământului se rotește magmă topită.
Asta creează un scut magnetic.
Consecențile lui sunt majore,
fiindcă scutul magnetic al Pământului
ne protejează de radiațiile cosmice mortale,
care, altfel, ne-ar modifica ADN-ul, periclitându-ne existența.
Nu e de la sine înțeles că lucrurile trebuiau să se așeze așa.
Într-un fel, Marte demonstrează perfect
cât de exact trebuie calibrat totul la nivel local pentru a permite viața.
Să nu uităm, Marte seamănă cel mai mult cu Pământul din tot universul cunoscut.
Marte se află într-un sistem solar altminteri locuibil.
Pe orbită apropiată de zona Goldilocks.
Are o masă aproape egală cu cea a Pământului.
Are în mare parte aceleași materiale.
Totuși, câteva detalii n-au fost adecvate.
Drept urmare, e complet lipsit de viață,
în timp ce Pământul abundă de ea.
E un sistem cu un design extraordinar de rafinat,
în care toate piesele trebuie să funcționeze în tandem
pentru a crea un loc pe suprafața unei mici planete,
unde să poată exista viață.
IV. MULTIVERSUL
O modalitate curioasă
de a respinge ideea unui univers inteligent conceput
este să atribui totul conceptului de multivers.
Ideea că există miliarde de alte universuri,
cu diverse combinații de parametri fizici fundamentali
și condiții inițiale diferite,
și noi, din pură întâmplare, am nimerit în cel norocos.
Dacă există destule universuri,
teoretic, măcar unul sau câteva vor putea susține viața complexă.
Aspectul fascinant al teoriei multiversului
constă în ideea că reglajul fin
indică spre ceva aflat dincolo de universul cunoscut.
Trebuie să mai fie ceva. E ceva mai profund la mijloc.
Multiversul, ca explicație materialistă și naturalistă,
își pierde complet farmecul.
Orice depășește aceste limite este, practic, supranatural.
Apelăm la supranatural
ca să evităm supranaturalul.
Leonard Susskind,
un fizician renumit de la Stanford,
afirmă că, în lipsa multiversului,
este extrem de dificil să respingem argumentele
designului inteligent legate de reglajul fin. ”
Dar există o problemă.
Teoria multiversului cere existența unui mecanism generator,
o cauză comună care să transforme formarea oricărui univers
într-o simplă loterie cosmică.
Aceste generatoare de universuri,
ce crează constant noi universuri
cu parametri și legi ale fizicii ușor diferite...
Aici e problema.
Orice model cosmologic speculativ care ar explica generarea de noi universuri,
de la teoria corzilor la inflația cosmică,
presupune un reglaj fin prealabil în chiar mecanismul său generator.
Dacă o maimuță ar bate la mașina de scris o veșnicie,
teoretic, ar ajunge să scrie Hamlet.
Dar dacă mașinii de scris i-ar lipsi litera H,
n-ar avea absolut nicio șansă.
La fel cum mașina de scris trebuie precis ajustată cu tot alfabetul
pentru a produce text,
și mecanismele generatoare de universuri
ar necesita un reglaj fin prealabil.
Doar așa ar putea produce universuri cu legi fizice și condiții inițiale diverse.
De fapt, multiversul nu elimină
problema reglajului fin, nici nu-i explică originea.
Doar o amână cu o generație, fără să o rezolve.
Totuși, din proprie experiență, cunoaștem o cauză capabilă de un asemenea reglaj fin.
De fiecare dată când observăm un așa-zis „reglaj fin”,
îl atribuim instinctiv unei minți.
Fie că e vorba de-o rețetă franțuzească rafinată,
de un motor cu ardere internă perfect echilibrat,
sau de un radio bine acordat.
Capacitatea de a evalua opțiuni
și de a alege un rezultat este, prin definiție, o acțiune intenționată.
E o abilitate specifică doar unei minți,
materia oarbă, pur și simplu, nu o deține.
Din moment ce multiversul nu explică pe deplin reglajul fin,
designul inteligent rămâne cea mai bună explicație.
Multiversul e un fel de drog de tranziție.
Odată pierdut în multivers,
te trezești într-o simulare.
Există voci care susțin
că universul nostru e, de fapt, o simulare.
Că undeva există un supercomputer pe care rulează o simulare.
Noi facem parte din ea.
Teoria simulării?
E din filme.
E ridicol.
Nu trăim într-o simulare.
Nu există niciun indiciu că pe fundal ar rula vreo proiecție.
Nu l-aș considera un discurs serios.
Nu are nicio treabă cu știința.
Cred că numitorul comun al acestor teorii,
simularea, multiversul...
e că nu poți avea încredere în aparențe.
Multiversul, ipoteza simulării,
teoria că trăim într-un computer și alte minunății...
Nu zic că e ceva în neregulă cu ele,
doar că nu trebuie luate în serios.
CAPITOLUL 3 ARHITECTURA VIEȚII
I. MAȘINI MOLECULARE
Nu că găsim indicii ale unui design al universului la scară macroscopică,
sau în parametrii fundamentali ai fizicii care dictează întregul cosmos,
ci vedem un design clar și în microcosmos,
până în cele mai ascunse colțuri ale celulelor vii.
Pe la jumătatea secolului al XIX-lea,
se credea că celula e doar o bucată de gelatină,
părea destul de simplă.
Thomas Henry Huxley a descris
celula vie drept o structură simplă,
un glob omogen de protoplasmă nediferențiată.
O simplă cutie cu niște gelatină
sau un fel de substanță lipicioasă înăuntru.
Însă știința modernă a demonstrat
că celula e o nanofabrică extrem de complexă.
Când studiezi biochimia, dai peste mașinării moleculare.
Printre preferatele mele se numără flagelul bacterian.
Este, efectiv, un motor exterior
folosit de bacterii pentru a se deplasa.
Are o elice, filamentul lung sub formă de bici.
Elicea e conectată la un ax de transmisie
printr-o piesă, articulația universală, care, la rândul ei, e legată la motor.
Motorul e ancorat în membrana celulară printr-un stator.
Statorul are nevoie de o bucșă ce străpunge membrana celulară.
Per total, e nevoie cam de 30 de piese.
La unele specii, motorul flagelar atinge
100.000 de rotații pe minut și poate schimba direcția
doar dintr-un sfert de rotație.
E o capodoperă technologică incredibilă, într-o formă de viață primitivă.
Altă mașinărie moleculară uluitoare din interiorul celulei e ATP sintaza.
E practic o turbină care generează energia celulei,
similar modului în care un baraj produce electricitate.
E un motor cu un rotor sub formă de butoi,
alcătuit din subunități proteice.
Când rotorul se învârte, antrenează un ax de transmisie
cu o excrescență ce deschide un compartiment,
care, odată deschis, captează două molecule
și le combină pentru a forma o moleculă plină de energie,
numită ATP, centrala energetică a celulei.
Celulele sunt pline de astfel de mașinării moleculare.
Turbine, motoare rotative, cleme glisante,
mașinării ce copiază informație digitală.
Motoare de kinezină;
practic, dube de curierat care livrează pachete.
Proteine cu motor care mărșăluiesc trăgând vezicule cu materiale,
pe niște șine formate din alte proteine speciale.
În secolul al XIX-lea, Darwin nu știa nimic de aceste mașinării complexe,
și teoria lui nu le poate explica.
Darwin însuși recunoaște: „Dacă s-ar putea dovedi
existența unui sistem ce nu s-ar fi putut forma
prin modificări minore și succesive,
teoria mea s-ar nărui. ”
Motorul flagelar bacterian cedează
dacă îi elimini axul de transmisie,
elicea sau articulația universală.
Dacă-i scoți orice componentă-cheie, motorul pur și simplu nu mai merge.
Niște precursori evolutivi mai simpli nu ar fi funcționat.
Prin urmare, selecția naturală nu i-ar fi păstrat,
oprind astfel evoluția înainte să dezvolte un motor complet funcțional.
În schimb, un sistem perfect asamblat,
cu componente care se îmbină perfect,
trădează clar o minte creatoare.
Mecanismul darwinist al selecției și mutației,
privit mult timp ca o alternativă la Creator,
e incapabil să creeze asemenea sisteme.
Dacă lucrurile par proiectate, poate chiar au fost proiectate.
II. DESCIFRAREA CODULUI
Dar mai există ceva, mult mai important, ce indică un design inteligent în biologie.
Una dintre cele mai strălucite teorii ale științei moderne
a fost formulată de un american, J.D. Watson,
și de un englez, F.H.C. Crick.
Când ne-am cunoscut,
am realizat că, deși proveneam din lumi diferite,
aveam enorm de multe în comun.
Francis Crick era doctorand în fizică la Cambridge, nici măcar în biologie.
A făcut echipă cu un american de 23 de ani, James Watson.
Niciunul dintre noi nu era pregătit pentru ce ne interesa la acea vreme.
Amândoi voiam să găsim gena. Nu eram chimiști organicieni.
Nu eram mai nimic.
Au început să lucreze la ceea ce era considerat Sfântul Graal al biologiei.
La începutul anilor '50, mulți savanți bănuiau
că ADN-ul e legat de transmiterea informației genetice.
Dar nu se cunoștea structura ADN-ului.
Watson și Crick au pornit într-o odisee
ca să încerce să rezolve misterul.
În primăvara lui 1953, au dezvoltat un model
care a dezlegat enigma structurii moleculei de ADN.
Au arătat structura de dublă spirală.
De-a lungul ramurilor moleculei,
în interior, erau așezate patru subunități chimice.
Una, două, trei, patru.
Reprezentate astăzi prin literele A, T, G și C.
A-ul se leagă de T.
Și celelalte două litere.
C-ul se leagă de G. Dubla spirală.
Descoperirea structurii a sugerat
că lanțul de ADN avea un omolog complementar
care, la rândul lui, ar fi putut servi drept șablon
pentru reconstruirea sau copierea lanțului original.
Ceea ce indica un proces de duplicare.
Nu mi-am bătut prea mult capul
cu ce ne-ar fi putut releva structura.
M-am gândit doar că e datoria noastră să aflăm.
Când am aflat,
am fost extrem de șocați
de cât de frumos și fascinant era.
Obținuserăm răspunsul
la una dintre cele mai mari probleme din biologie: cum se reproduc genele?
Era atât de simplu încât bătea la ochi.
Din când în când, eu și Jim priveam molecula și ne miram de frumusețea ei.
În timpul războiului, Crick fusese criptanalist.
În 1957, a formulat așa-numita „ipoteza secvenței”,
care, în multe privințe, mi se pare o realizare mai mare
decât însăși descoperirea structurii ADN-ului.
Crick a realizat că acele patru subunități chimice
de pe structura spiralei duble,
funcționează ca literele unui text.
Nu contau proprietățile lor fizice,
ca greutatea sau forma moleculară,
ci dispunerea. Se supuneau unei convenții de simboluri
numită ulterior „cod genetic”,
care le permitea să transmită informații.
Cam în aceeași perioadă, Gamow demonstrase
că puteam lua literele A, C, G și T
și le puteam traduce în cod binar, în 0 și 1.
Semănau leit cu o secvență de biți.
Părea un mediu de stocare a informației.
Dar pentru ce?
Crick anticipase și asta.
Credea că bazele dețineau informația necesară sintezei proteinelor.
O celulă e plină de proteine care execută operațiuni.
Sunt ca niște unelte dintr-o trusă.
Un ciocan, o cheie și-un ferăstrău.
Fiecare unealtă face un alt lucru
datorită formei tridimensionale specifice.
E valabil și pentru proteine.
Proteinele catalizează reacții cu viteze uluitoare, proteinele enzimatice.
Formează structura mașinăriilor moleculare
și ajută la procesarea informației din ADN.
Proteinele au un rol esențial,
dar funcționalitatea lor depinde de structura lor tridimensională.
Vine firesc întrebarea: cum capătă acele forme?
Capătă aceste forme doar dacă
aminoacizii din care sunt compuse
sunt dispuși într-o ordine precisă.
Așa cum alfabetul are 26 de litere, există 20 de aminoacizi.
Ordinea lor în proteină, ca litrele dintr-un cuvânt,
trebuie să fie perfectă ca să funcționeze.
Ce face ca aminoacizii să se alinieze corect
ca să capete forma potrivită?
Răspunsul stă în descoperirea că ADN-ul stochează informație.
Instrucțiuni care ghidează construcția moleculelor proteice cu roluri vitale.
Aceste fragmente de ADN conțin secvențe specifice de A, C, G și T,
care dictează celulei cum să ordoneze aminoacizii
pentru a forma proteine funcționale.
Biologii moleculari înțeleg perfect
cum informația din ADN dirijează procesul de sinteză a proteinelor.
Mai întâi, celula folosește o macromoleculă, polimeraza,
pentru transcrierea informației din ADN.
Polimeraza desparte ADN-ul în două catene,
folosind-o pe una ca șablon pentru sintetizarea
unei copii ARN complementare.
Copia, numită ARN mesager,
se desprinde și traversează complexul porilor nucleari.
Apoi, ARN-ul încărcat cu instrucțiuni
ajunge la o nanofabrică din două piese, ribozomul,
unde are loc sinteza proteinelor.
Pe măsură ce ARN-ul mesager trece prin ribozom,
se construiește un lanț de aminoacizi,
folosind secvența dictată de instrucțiuni.
Acești aminoacizi sunt aduși la ribozom
de niște molecule speciale, ARN de transfer,
care asociază fiecare secvență de baze
cu aminoacizii corespunzători, respectând strict codul genetic.
Secvența determină dacă lanțul se va plia într-o proteină funcțională
și, respectiv, tipul acesteia.
Pliat corect într-o proteină, lanțul e gata să funcționeze.
Asta se întâmplă, la propriu, în celule.
Astfel, nu mai explicam originea celulei
ca pe o simplă masă amorfă.
Ci ca pe un mediu sofisticat
de stocare, transmitere și procesare a datelor.
Care a moștenit totul de la celula mamă.
Asta se întâmplă în toate ființele vii.
Nu mai vorbim doar de protoplasmă.
Celula e senzațională.
Cum să te uiți la așa ceva și să nu te-ntrebi:
cum a început totul?!
Moleculele nu fac asta de capul lor.
Bine.
Ce m-ar interesa pe mine este: de unde a apărut prima celulă?
Întrebați cum a apărut viața.
Asta nu știm.
III. ORIGINEA VIEȚII
M-am izbit prima dată de misterul originii vieții
la o conferință la care participam ca tânăr om de știință.
A apărut o dezbatere între oamenii de știință
care susțineau evoluția chimică clasică,
ideea că viața a apărut din compuși simpli
într-o „supă prebiotică”,
și cei care deveniseră sceptici față de acest model standard.
În juriu era și Dean Kenyon,
doctor în biofizică la Stanford.
Fost cercetător la NASA,
scrisese principalul manual universitar
privind apariția vieții din substanțe prebiotice.
„Predestinarea biochimică”.
Chiar înainte de conferință,
a început să aibă dubii cu privire la propria teorie.
Însăși cercetarea mea privind originea vieții primitive
m-a determinat să pun la îndoială
viziunea clasică pe acest subiect.
Cu timpul, am devenit tot mai conștient de neajunsurile ei.
Ba niște studenți mi-au adus o carte în care lucrarea mea,
„Predestinarea biochimică”, era criticată dur.
Mi-am zis că pot combate ușor criticile.
Studiez materialul vara asta. Pare interesant”.
Doar că originea informației genetice părea să nu se lege.
La finele verii, eram convins că nu pot combate argumentele.
Am simțit că venise momentul să-mi reevaluez cercetările.
Vechea lui teorie spunea că subunitățile
macromoleculelor purtătoare de informație,
ca proteinele și ADN-ul, s-ar fi asamblat singure
pe baza forțelor de atracție dintre componentele acestor macromolecule.
În chimie, sodiul și clorul se combină, formând sare.
Sodiul e pozitiv. Clorul e negativ.
Se atrag și formează un cristal ordonat.
Dar, aprofundând chimia,
Kenyon a înțeles că ADN-ul nu era acel gen de moleculă.
În ADN avem A, T, C și G.
Ordinea lor precisă nu are legătură
cu atracția chimică dintre bazele în sine.
Foloseam un exemplu vizual ca studenții să prindă ideea.
Luam o tăbliță magnetică
și niște litere cu magnet.
Magnetismul explica lipirea literelor de tablă,
dar nu și ordonarea lor într-un mesaj coerent.
Ordinea literelor se datora doar unei surse exterioare:
eu le aranjasem așa.
Magnetismul explica de ce literele nu cădeau,
dar nu și ordinea lor.
La fel e și la ADN. Forțele fizice
explică atracția și lipirea bazelor de scheletul zahăr-fosfat,
dar nu și ordinea lor.
Ajunsesem, pur și simplu, la limita răbdării intelectuale.
Elucidarea originii mesajelor codate din interiorul mașinăriilor vii
ar fi o revelație intelectuală mult mai profundă
decât teoria evoluției chimice.
La acea conferință,
și-a repudiat public propria teorie.
Nu cred că rațiunea trebuie exclusă
dacă acceptăm posibilitatea unei origini pur teiste a vieții.
De la îndoielile lui Kenyon,
au existat simulări ale modului în care ingredientele vieții,
de la compuși simpli până la proteine și ADN,
ar fi putut evolua pe Pământul primitiv.
Dar acele simulări trișează.
Intervenția umană.
De regulă, când realizezi o sinteză organică,
pornești de la substanțe pure,
fiindcă impuritățile duc la reacții nedorite.
Reacția trebuie apoi oprită ca produsul să nu se descompună.
Mai multă intervenție umană.
Apoi, trebuie separat de ceilalți compuși formați.
Separările sunt grele.
Multă intervenție umană.
Apoi trebuie identificat.
Trebuie să știi clar cu ce ai de-a face
ca să treci la etapa următoare.
Cum mergi mai departe?
Pământul primitiv nu avea conștiință.
Nu știa ce trebuia să facă.
Moleculele n-au demonstrat vreodată vreo aplecare spre formarea vieții.
Niciodată.
Moleculele nu evoluează spre viață. Nu le stă în fire.
Orice tentativă de a simula apariția vieții
într-un mediu prebiotic se bazează pe un element
care e mereu trecut sub tăcere.
Inteligența.
Trebuie să ne punem o întrebare mult mai profundă.
Care este originea codului?
IV. ENIGMA INFORMAȚIEI
Filosofii și oamenii de știință acceptă greu
natura acestei informații, fiindcă e multistratificată.
În teoria clasică a informației,
nu poți distinge un șir
de simboluri improbabile
de unele la fel de improbabile, dar funcționale.
Dacă o maimuță ar tasta tâmpenii,
ar rezulta un șir de caractere complex,
dar nu unul care să transmită ceva,
sau să comunice un mesaj.
Comparativ cu un vers dintr-o poezie, ca:
„Timpul și valurile nu așteaptă pe nimeni”.
Dacă le pui una lângă alta,
ambele sunt extrem de improbabile.
Dar un șir are ceva ce-i lipsește celuilalt.
Specificitate.
Sau „complexitate specificată”.
Ordinea caracterelor e aleasă special pentru un scop.
În viață nu ai de-a face doar cu chestii complexe,
cu o grămadă de piese,
aranjate într-un mod anume,
care le permite să facă ceva ieșit din comun.
Asta transformă complexitatea...
în una specificată.
ADN-ul e un exemplu grăitor de complexitate specificată.
Informația din codul genetic al ADN-ului
e semantică.
Fiindcă, în ADN, secvența respectivă codifică ceva.
Are un scop.
Omul de știință Henry Quastler,
unul dintre pionierii care au aplicat știința informației
pe structura ADN-ului, zicea:
„Crearea de informație nouă e de obicei asociată
cu o activitate conștientă”.
Pentru noi, informația...
presupune mereu un intelect.
E valabil la orice nivel.
Crescând, învățăm, citim cărți. Vedem cuvinte.
Învățăm limbi.
Totul pare să indice
că nu apar din neant.
Pentru Bill Gates, ADN-ul e un program de calculator
mult mai complex decât orice am scris vreodată.
Ce știm despre sursa unui software?
Că apare dintr-o minte, a unui programator.
Când căutăm sursa unei informații,
fie o secvență de cod software,
o inscripție cu hieroglife, un paragraf dintr-o carte,
sau un mesaj ascuns într-un semnal radio,
dăm peste o minte creatoare, nu peste un proces orb.
Descoperirea de informații digitale sau alfabetice din ADN și ARN
indică limpede că o inteligență a contribuit
la crearea ei și, implict, a vieții.
În asta rezidă toată experiența noastră asupra universului.
Când vedem scris cuvântul „ieșire”, bănuim că a fost gândit de cineva.
Un arheolog chinez vede mâzgăleli pe un perete de peșteră și exclamă:
„Inteligență umană! ”
Eu îi spun că sunt doar mâzgăleli.
„Sunt simbolul chinezesc pentru om. ”
Cineva a stat să-l gândească.
Să analizăm interiorul celulei.
Avem o teorie care detaliază
transferurile super-controlate de date.
Singurele exemple pe care le știm
de transferuri controlate de date
sunt sistemele construite de inteligențe.
În procesarea informației celulare,
șirul de date care părăsește nucleul
e complet insuficient de unul singur,
să genereze rezultatul final.
Trebuie preluat și decodat de un alt mecanism,
care să transforme informația
în produsul final.
Am realizat imediat că recunosc tiparul.
E un proces des întâlnit în programare.
În biologie, m-au captivat
concepte precum corectarea erorilor.
Dacă, Doamne ferește, se strecoară vreo greșeală...
există o altă proteină
care verifică și corectează problema.
Codul existent poate fi rescris.
Poate fi rescris și editat din mers.
Procesarea datelor celulare seamănă enorm
cu informatica modernă, dar cu o mare excepție.
Arhitectura celulei depășește orice creație inginerească.
Știm că ADN-ul poate fi citit integral într-un sens,
dar la fel de bine poate fi citit și invers.
În funcție de capătul din care începi, obții o genă complet diferită,
chiar dacă secvențele se suprapun.
Același segment de ADN produce o proteină când e citit într-un sens,
și o cu totul alta când e citit invers.
N-am reușit încă să programăm acest gen de cod.
Codul unui program de calculator face un singur lucru.
Nu-l poți citi de la coadă la cap.
Îl citești doar cum a fost scris.
ADN-ul e un sistem uluitor de coduri
interconectate, stratificate, suprapuse.
Un sistem cu o arhitectură
extraordinar de complexă.
Privind nivelul de complexitate,
nu pot să nu-i admir eleganța.
Descifrând miracolul celular, realizăm că e un proces continuu.
Suntem departe de a descrie până și cea mai banală celulă.
Nu sunt structuri apărute haotic.
Nu e o ciorbă de elemente.
Nu s-au format la voia întâmplării, printr-un mecanism pur aleatoriu.
Sunt sculptate cu o genialitate ieșită din comun,
unde orice imperfecțiune duce la colaps.
CAPITOLUL 4 POVESTEA A TOT CE EXISTĂ
Să aruncăm un ochi la ce ne-nconjoară pe Pământ.
Vedem doar minimul necesar,
chestii înjghebate de mântuială,
cât să trecem de ziua de azi?
Sau vedem ceva mult mai extravagant,
cu o exprimare superbă?
Este o întreagă dezbatere în biologia evoluționistă.
Problema frumuseții gratuite.
Frumusețea multor organisme depășește utilitatea lor biologică.
Asta cere o explicație.
Mulți folosesc pretextul supraviețuirii:
„E o adaptare la mediu sau rezultatul selecției sexuale”.
Eu unul cred că răspunsul e mai profund.
Aristotel a intuit primul asta spunând:
„E reflexia unei ordini raționale a universului,
aș îndrăzni să spun, a unei inteligențe”.
E vorba despre o exuberanță
menită să ne atragă privirile.
Care parcă ne cheamă.
Devin prea mistic.
Sunt simple observații, intuiții,
dar nu cred că trebuie ignorate.
Zic doar să fim atenți. Ceva e la mijloc, clar.
În știință există un principiu al frumuseții:
teoriile adevărate sunt adesea însoțite de o frumusețe matematică
sau o armonie structurală.
Analizând modelul ADN-ului,
Francis Crick ar fi exclamat:
„E atât de frumos, că trebuie să fie adevărat”.
Se întâmplă des în literatura din ziua de azi.
„Frumusețea e adevăr și adevărul e frumusețe”.
Când un sistem de ecuații e pur și simplu perfect...
trebuie să fie adevărat.
Uneori, calea către adevăr trece prin frumusețe.
Asta e o oportunitate imensă.
Trebuie să fim deschiși s-o explorăm.
Sunt doar două ipoteze fundamentale legate de realitate.
Prima, că esența tuturor lucrurilor este scopul.
Că în spatele a tot ce există se află un autor.
Alternativa e că nimic nu e adevărat.
Suntem rodul unor procese oarbe, impersonale,
cărora nu le pasă că existăm.
Întrebările de genul care e originea materiei,
vieții sau universului...
se rezumă la cele două variante de mai devreme.
Richard Dawkins susținea argumentul
că universul are exact proprietățile
unui sistem fără scop și fără arhitect,
de o indiferență cruntă.
Interesantă afirmație.
O afirmație de așteptat.
Vrem să ne testăm ipotezele metafizice,
urmărindu-le consecințele,
cât de exact explică realitatea obiectivă.
Cea mai importantă întrebare pe care ne-o putem pune este:
„Când ar trebui să mă răzgândesc? ”
Sau, altfel spus...
„Dacă mă înșel, cum îmi dau seama? ”
Te plimbi prin pădure.
Într-o zonă pe care o credeai nelocuită,
dai peste o cabană veche, șubredă.
Inițial, dă impresia a ceva străvechi.
Mergi la ușă, apeși clanța și intri.
Înăuntru e o cană de ceai.
Încă aburindă... pe măsuța din mijlocul camerei.
Dacă universul arată ca un sistem
lipsit de sens, cum susține Dawkins,
consecința firească ar fi să nu găsim absolut nicio urmă de inteligență în el.
Eroarea logicii lui: ceașca cu ceai este pe masă.
Și nu doar atât.
Descoperirile recente i-au luat complet prin surprindere
pe liderii gândirii materialiste.
Nimeni nu se aștepta ca un univers fizic
plin de materie, timp, spațiu și energie,
să aibă un început bine definit.
Nimeni nu anticipa cu ce precizie neverosimilă
a fost calibrat totul pentru a permite apariția vieții.
Chiar și pe Dawkins l-a lăsat fără cuvinte
uriașa complexitate miniaturizală a sistemelor de date din celulă.
Nu trăim într-un univers pustiu și lipsit de noimă.
De la forțele ce guvernează cosmosul,
până la codul ADN care ne definește,
totul poartă amprenta inconfundabilă a unui scop.
Că tot ce există n-a apărut aleatoriu,
e împlinirea unui plan suprem, din care facem parte cu toții.
Oricât ar părea de ciudat, știința ne-a deschis ochii.
Iată dovada clară a ceea ce poate fi descris doar ca un fenomen supranatural.
Nu cred că rațiunea trebuie exclusă
dacă acceptăm posibilitatea unei origini pur teiste a vieții.
Ce altă variantă ne-am putea imagina care să explice acest început?
Eu, unul, nu văd niciuna. ”
Întrebarea e: ce facem mai departe?
Poate e timpul să regândim povestea întregii existențe.
Universul nu pare să fi fost lăsat la voia întâmplării.
Pretutindeni se disting amprentele unui creator.
Traducerea și adaptarea: jarvis