МИНУЛЕ
Тепер краще.
Чому так краще?
Тепер він нікому не зашкодить.
- Чому ти думаєш, що він нікому... - Я хочу додому.
Я знаю. Але поки що ми тут.
Бери.
Що ти зараз почуваєш?
Можеш намалювати?
Що ти зараз почуваєш?
Можеш намалювати?
Я зараз вернуся.
Д-ре Адлер.
- Добридень. - Вітаю.
Медсестра сказала, що Ноа з вами.
- Я принесла йому книжки, щоб читав. - Добре.
- Як він? - Він у порядку.
Ще є побічні ефекти від нових ліків.
Ми саме займалися пісочною терапією і...
Секунду.
Що таке?
Нічого. Він просто... Я його знайду. Не переживайте.
- Що? Де він? - Не знаю.
Але знайду, не бійтеся.
Даруйте. Ноа сюди не заходив?
Вибачте, я сьогодні перший день.
- Який із себе Ноа? - Оце його ліжко.
Точно. Ноа, так.
У нього сеанс з лікарем.
Я його лікар.
То він не з вами?
Поінформуйте персонал, що мені потрібна допомога з пошуком пацієнта.
- Негайно. - Авжеж.
Ноа.
Ноа, я зараз дуже повільно відчиню двері, добре?
Ти мене покинув.
Ну все. Усе добре.
Ходімо назад в ігрову.
Ходімо. Усе добре.
Треба вертатися.
Добре.
Ну от.
Ноа, ручка в тебе?
У цьому відділенні не можна мати ручок.
Ага, добре.
Ну все, віддавай ручку.
- У мене її нема. - Ноа.
- Ви налякані. - Я не наляканий.
Брешеш.
Мені потрібна ручка.
Я більше не хочу говорити.
То ви розкажете, в чому тут суть?
Ноа постійно малює сільський будинок.
Він дуже схожий на будинок з фото, яке я знайшов у кабінеті Лінн.
Тому я подумав: «Може, він якось пішов за нею додому?
Може, вони були знайомі? Можливо, дружили?
А якщо так, чому вона це від мене ховала?
Що ще вона мені не казала?».
Ясно.
А як це пов'язано з його діагнозом?
- Випийте. - Дякую.
Я погано сплю.
Безсоння.
Від нього в голові буває туман.
Він вдихнув склянку води, нібито це була спроба самогубства.
Тепер він у закритому відділенні.
Це неможливо.
Але в нього були повні легені води.
Я не можу цього пояснити.
Я продивилася всі його попередні патронатні сім'ї.
Ніяких будинків у селі, ніяких нідерландців.
- Попередня покинутість, раннє дитинство? - Може, криптомнезія?
Домовленнєві спогади про відвідування ферми, де він чомусь чув нідерландську,
може, по телевізору.
Потрібна інформація біологічних батьків. Але його підкинули анонімно.
Лишили в церкві св. Меттью – це все, що відомо.
А що це за дівчинка плаває?
- Думаєте, вона плаває? - Так.
Не знаю. Я думав, вона...
тоне.
Д-ре Адлер, схоже, у вас протікає труба.
ХЛОПЧИК, ЯКИЙ БОЯВСЯ ШКОЛИ
ЛІНН ГОФФМАН
Що над нами?
Гостьовий туалет.
Ідуть.
Ні, не чіпайте мене! Ні!
Сонечко, швиденько поміряємо тобі температуру.
Глянь, що я зробив.
Полагодив, бачив?
Що за...
Ох, господи боже.
Тату!
Я тут.
- Привіт. - Привіт, тату.
Що ти робиш?
- Чому підлога мокра? - От лихо.
Ніщо не лякає покупців так,
як слова «проблеми з каналізацією».
Я все полагодив.
Нема чого переживати.
Божечки. Невже цей чоловік уміє все?
Так, прямо людина епохи Відродження.
Може, відповіси?
Тату!
Це ж твій?
Так.
- Відповім. - Добре.
Ага, ідіть, ідіть.
Алло.
Ти ж до мене приїдеш увечері?
- Даруйте, хто це? - Джексон.
А ти думав хто?
Слухай, сьогодні буде чудова публіка.
Ти, мабуть, не приїдеш,
- але джаз... - Слухай.
- Я зараз зайнятий. - Ні, джаз буде...
- Бувай. - ...офігенний.
Нічого важливого.
Ясно.
Ну, що ти запланував для вас з нею?
Тату, не кажи, що забув обіцянку побути з Софі,
поки ми готуємо будинок до продажу.
Авжеж, не забув. Як я можу таке забути?
Сьогодні дідусів день.
Так, Софі?
Сьогодні дідусів і Софіїн день.
Ну яка ж розумниця.
Ходімо?
Так-так. Давай, ходімо.
Буде цікаво.
Не розумію, що тут цікавого.
Тут моторошно.
Так і є.
Трохи моторошно.
Та мені треба декого знайти.
Ти сердишся на бабусю, бо вона забиває злив у ванні?
Що?
Бо вона в ній утопилася.
Ні. Бабуся не забиває ніяких ванн.
Її вже нема.
Неправда.
Вона в моїй ящірці.
Бабуся хоче розказати мені секрет.
Хочете сповідатися?
Сповідатися?
Ні.
Я... я прийшов до отця Денніса.
Він мій пацієнт.
Я шукаю інформацію про його сім'ю.
Його підкинули анонімно, лишили тут років вісім тому.
Пам'ятаю. Єдина дитина за 20 років, яку лишили в нашій церкві.
- То ви тоді були тут? - Так.
Кажете, він ваш пацієнт. Що з ним?
Не знаю. Саме це я й хочу з'ясувати.
Ну, можу вам сказати, що вони не були створені для батьківства.
Ви їх знали?
Ні.
Але чому б іще вони покинули дитину?
Іноді важко зрозуміти Божий задум.
Що вас гнітить?
Я відчуваю тягар на вашому серці.
- У мене вмерла бабуся. - Софі.
Ну, так.
- У мене вмерла дружина. - Співчуваю вашій утраті.
Та нічого. Вона в моїй ящірці.
Софі, вона не в ящірці.
Ми вже про це говорили. Коли людина вмирає, вона зникає.
Зникає навіки і вже не вертається.
Навіть у вигляді ящірки.
Ти цього не знаєш.
Ми всі проживаємо горе по-різному.
Я весь час це бачу по своїй пастві.
Ми з вами займаємося схожою роботою.
Хіба? Робочі місця в нас точно несхожі.
- Гляньте. - Ми помагаємо людям.
От тільки я помагаю наукою, медициною...
І трохи віри не завадило б.
Я впевнений, що той, хто лікує душі, знає, що віра – це все.
Знаєте, у що я вірю? Я вірю у факти.
А ви вірите в казки, вигадані, щоб люди не дивилися правді у вічі.
А знаєте, в чому полягає правда?
На небі не живе чарівна істота, яка про нас дбає.
Він – мстивий мудак, і ви це знаєте.
Кожен сам за себе.
Софі, вставай. Ходімо.
Воно вже тече. Ти не їстимеш?
- Барб! - Так.
Ну, як минув дідусів день?
По-моєму, було дуже цікаво.
Вибач. Вона чудить з цією ящіркою.
Я хотів про це поговорити.
Про те, що «бабуся в ящірці»?
Просто вона так проживає горе.
Я не про це хотів поговорити.
Нащо ти сказала їй, що мама втопилася?
- Що-що? - Нащо? Нащо таке казати?
Чому раптом це, якщо спершу було
«бабуся скрізь, вона на тебе дивиться» й так далі?
Тату, я не казала, що мама втопилася.
От чорт.
Мабуть, вона почула, коли я говорила про це по телефону.
- Говорила про це? З ким? - Не знаю, з подругою.
Чому всі про це говорять?
Про що тут говорити? Що ти робиш?
- Стоп. Що ти робиш? - Викидаю зайве.
- Сью-Енн каже, що треба. - Яке ще зайве?
Це мамині особисті речі та різне для лікування.
Мама вже не має особистих речей.
Не чіпай!
Що з тобою коїться?
Нічого зі мною не коїться.
Я цілком нормально реагую на те,
що було порушено мій особистий простір.
Знаєш, тату,
те, що сталося з мамою, сталося не лише з тобою.
Зі мною це теж сталося.
Барб.
Гей, Барб.
Доню.
Слухай, вибач.
Чуєш?
Та ні, все нормально.
Ні-ні. Послухай. Я це зроблю.
Я викину зайве.
Бери Софі і їдьте додому, гаразд?
Я тут усе дороблю.
Точно?
Добре. Дякую.
Дзвони, якщо буде потрібна допомога.
Ходімо, Соф.
Бувай, Софі. Було цікаво.
О, Соф.
Софі, ти...
«Купити продукти: молоко, банани. Зайти в апте...»
«Відправити малюнки Джексону»?
ДЖЕКСОНЕ, ОСЬ МАЛЮНКИ
«Не кажи Ілаю, для нього це занадто, він не слухає».
ТИ Ж ЗНАЄШ, ВІН РАЦІОНАЛЬНИЙ...
НАСПРАВДІ Я МОЖУ ПРО ЦЕ ГОВОРИТИ
ЛИШЕ З ТОБОЮ...
Що за...
Нічого собі. Ти все-таки приїхав.
- Треба поговорити. - Чи ти сюди біг?
Ти весь мокрий. Ходімо, наллю випити.
Не треба мені наливати, поговорімо про Лінн.
У тебе очі якісь дивні.
А для мене останнім часом усе дивне. Слухай.
Я розумію, що дивно бути тут без Лінн.
Я не про це.
Я розбирав її речі. Послухай мене...
- Я скучив, Ілай. - Годі.
- Випий. - Не хочу я...
Слухай музику і йди сюди.
Цей гумбо з омарами приготував мій студент-магістр.
Глянь.
- Слухай, я піду трохи поспілкуюся. - Я...
А ти лишайся тут. Я зараз вернуся.
ПАЛАТА ХЛОПЧИКІВ
Я візьму.
Мені сподобалася ваша теорія з тієї статті про травму й дисоціацію.
Ти дуже такого не любиш, правда?
Та я попереджаю одразу: ми звідси не підемо, поки ти зі мною не станцюєш.
Хотіла спитати вас про нове дослідження...
Вибачте.
Нам таки треба поговорити.
- Дай мені секунду. - Ні, зараз.
Віддай.
Ні.
Діти, пора лягати.
Ноа...
у тебе щось у руці?
Ноа.
Що в тебе в руці?
Ноа!
Ноа...
Покажи, що в тебе в руках.
Сонечко, віддай... віддавай те, що тримаєш...
негайно.
Не розумію, що тебе так засмутило.
Ми з Лінн дружили.
Постійно переписувалися.
Я про це нічого й не кажу, але що це за маячня: «Ілай не зрозуміє»?
І які малюнки вона мала на увазі?
Вона працювала над новою книжкою про трьох друзів.
І надіслала мені малюнок.
Так вона намагалася змиритися.
- З чим? - Зі смертю, Ілай.
Їй треба було прийняти свою смертність, а тебе цікавило лише,
як записати її в чергове дослідження.
Бо я хотів їй допомогти.
Знаю, але вона лишилася з цим одна.
Вона вважала, що певних речей ти не зрозумієш,
бо спробуєш пояснити їх наукою.
А для неї вони були поза науковою площиною.
Це якась беззмістовна маячня. Безглуздя.
Які речі? Які речі?
Не буває нічого поза науковою площиною.
- Ноа. Усе добре. - Усе нормально?
Він сам мені віддасть.
Так, Ноа?
Тихо, малий.
Ноа. Вибач за це, сонечко, але мені треба бачити...
ІЛАЙ
Ілай.
Допоможіть, вона задихається.
Дзвоніть 911.
У неї анафілактичний шок.
Хтось має шприц з епінефрином? Епінефрин? Ніхто?
Спокійно. Я допоможу. Допоможу.
Уже їдуть.
Відкрий.
Давай.
Отак. Молодець.
От чорт. Вона не дихає. Во...
Це алкоголь? Ну, швидше!
Мені потрібна кулькова ручка.
Хтось має кулькову ручку?
У тебе нема?
Звичайну ручку.
Хтось має ручку?
Йому потрібна ручка.
Отак.
Так.
Ну все.
От і все.
Усе в порядку.
Як для цікавого фокуса для розваги гостей
це було трохи занадто.
Жартую.
Слава богу, що ти був тут.
З нею ж усе буде добре?
Так.
Про ті імейли...
Вибач.
- Я мав розказати. - Ага, мав.
Просто їй було важко дописати книжку,
але кінцівка придумувалась у снах.
Слухай, я не хочу нічого чути про її сни.
Бо мені починає здаватися, що я взагалі її не знав.
Ось над чим вона працювала.
Думаю, вона б хотіла, щоб це було в тебе.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька