ЗАГУБЛЕНЕ МІСТО
Ти була неймовірна!
Серце досі калатає.
І в мене.
Це все твоя брутальна сила, Деше,
і твої знання давньої арамейської математики.
Облиш! Нічого спільного з двома ступенями доктора,
ступенем магістра гендерології,
але безліч спільного з тобою, докторе Лавмор.
Насправді,
не думала, що знайду «Загублене місто Д».
Я б обирав слова з обережністю.
Бо це будуть ваші останні слова.
Ти привів мене до гробниці царя Каламана
та легендарної Полум’яної корони його королеви.
Тепер я буду багатшим за всіх багатіїв,
а ти будеш мертвішим за всіх мерців.
Зачекай! Це твої змії?
Ні, вони тут були.
Сотні змій у цьому храмі чекали,
доки ми прийдемо?
-Хто їх годує? Ти? -Ні. Що вони їдять?
Чому вона його не кусає? Чому?
Їх вчать оминати прибічників?
Гаразд…
Я про концентрацію змій у храмі…
Це смішно. Видалити.
Гадаю, мого персонажа можна лишити.
Видалити.
Лоретто, тобі є про що написати.
Видалити.
Привіт. Це Бет.
Не нудітиму, що я твій видавець, але це так.
Я з нетерпінням чекаю на останню главу.
Не тисну. Але ж, стривай, часу обмаль.
Тисну саме так, щоб вмотивувати тебе, але не викликати параліч.
Ти зрозуміла.
ОБІД
Дякую.
І знову я!
Усе готово для турне,
єдине, чого бракує – власне книжки.
Мені здається, ти ніяк не закінчиш,
бо не хочеш виходити з дому.
Слухай, я знаю, останні п’ять років після смерті Джона були тяжкими,
і життя здається легшим, коли ти лежиш у ванній,
потягуючи шардоне з льодом.
Але, дівчинко, на тебе чекає величезний світ!
Я не можу скасувати турне. Давай-таки дамо жару!
Люблю тебе. Бувай!
Нам треба йти далі.
Подивимось, що за тими дверима?
Але що як за ними нічого немає?
Є тільки один спосіб дізнатись.
Потім Лавмор усвідомила, що скарб,
якого вона жадала, втрачено навіки,
а її пригоди завершуються.
Таке собі відчуття.
Так, але як є.
Це кінець.
Що ж, Джоне,
я погнала.
Dulcius ex asperis.
Лоретта Сейдж «Загублене місто Д»
Люба, твій зірковий час!
Ти певна?
Бо я маю неприємне відчуття.
Виглядаю наче та фігуристка.
-Сексі! Краля! Божеволію від тебе! -Та ні!
-Як я рухатимусь? -Не чіпай!
-Я не чіпаю, тримаюсь. -Ти припиниш чи ні?
Знімай зараз, на сцені буде пізно.
Усе, розмову закінчено!
-Гламурний комбез – обов’язковий? -Лише дві години потерпіти.
Без паніки, чуєш? Він орендований.
Всі сьогодні носять паєтки.
-Чому вона мене знімає? -Це Елісон.
Наша нова менеджерка соціальних мереж.
Вона допомагатиме нам вийти на молодшу аудиторію:
жінок за 30, яким у мріях ледь за 20.
То що?
Тепер я керую вашими соцмережами. Уранці ви твітнули:
«Де мої дівчата? Зустрінемось в залі G о п’ятій вечора.
#ШонМендес.
#ЗдихаюТакУсіхЧекаю».
Побігли розважатись!
Треба нагадати людям, що ти досі жива.
Люди знають, що я жива.
І нагадати їм, чому ця франшиза була в топі продажів
любовних романів.
Так! Найприбутковіша категорія.
Чого не скажеш за поточним попереднім продажем.
Подумай про це як про сарафанне радіо.
Сарафанне радіо. Як тобі?
«Авторка більш загублена, аніж місто».
«Ні любові, ні пристрасті».
«Її слава минула». «Найгірша фейкова історія».
Турне змінить усе, чуєш?
Нагадаємо фанатам, чому вони тебе люблять.
Реальна історія. Приправлю її шматочком голого тіла.
Історія з нальотом наготи.
Глибоке дослідження.
Жаркі формулювання.
Чи знайдуть Лавмор і Деш безцінну Полум’яну корону королеви Тахи?
Приєднайтеся до їх пошуків!
Хотіла з тобою дещо обговорити.
Так багато людей.
Знаю, як ти не любиш цього.
Я запросила Алана на сесію запитань-відповідей.
-Що? -І на решту турне.
Бет, я просила – жодних заходів з Дешем! Алан, Алан…
-Він знущатиметься наді мною. -Не знущатиметься.
Дякую. Ти майстер своєї справи. Щиро вдячна!
Дай-но допоможу!
Він знімається в рекламі гелю для душу. Лискучий, як вареник у маслі!
Жодного разу не було, щоб сорочку з себе не зірвав.
-Ну-ну! -Але він вже тут.
Перетворися на дорослу та ходімо.
І ні кислої пики, ні пафосу, ні задротських балачок!
Так! Так! Група RTP!
Так-так, фани Лавмор!
З хвилюванням представляю вам
відзначену нагородами авторку – Лоретту Сейдж!
-Бет, я не можу. Я не готова. -Ти знущаєшся?
Я поруч. Це твій час. Дай людям те, чого вони хочуть.
-Вони не мене хочуть. -Пішла вже!
Вітаю. Як справи? Рада бачити вас. Дякую.
Так, підніми вище.
Піднімай, піднімай. Добре.
Піймай рівновагу.
Момент, на який ви так довго чекали.
-Найсексуальніший… -Так!
…найвпливовіший герой покоління.
Це занадто.
Його 20-та обкладинка – роман Енджели Лавмор.
Деш Макмен!
Боже правий! Деш!
-Вклонись. -Я вже вклонилась.
Давай, ще раз. Я тримаю.
Ви репетирували? О боже!
Мурахи від цієї хімії між вами. І я хочу сказати,
що мені подобається ця книжка.
-Дякую, Рею. -Дякую…
Увага, спойлер!
Дійсно сміливо – не покласти їх до гробниці в кінці.
Поділіться думками!
Особисто для мене це особлива книжка.
Не знаю, як сказати, що для мене значить,
що Лоретта, видатний майстер слова,
назвала книжку на мою честь.
«Загублене місто Деша».
«Загублене місто Д».
Але «Д» насправді значить геть інше.
-«Д» означає «дрин», так? -Ні, «дрин»? Ні.
Це від назви давнього племені – дапокагіу-дисфем-іка.
Європейські колонізатори не могли вимовити назву.
-Тож вони її… -Усім на це начхати.
…скоротили.
Як цікаво!
Відповімо на кілька запитань публіки?
-Давай, красеню! -Так.
Деше, який твій улюблений романтичний момент?
Насправді я хотів би знати, який улюблений момент Лоретти.
Ммм, гаряче!
-Я – сапіосексуал… -О ні…
Це коли у них змії навколо…
Ні. Це коли сексуальним вважаєш
інтелект або кмітливість.
Я тієї ж думки.
Невже?
Деше! Зірви із себе сорочку!
Ні, ні! Сьогодні без витівок. Ми презентуємо книжку Лоретти.
Чи є питання до Лоретти?
Дівчино, ви наче – сама серйозність. Ваше запитання?
А ви можете зірвати сорочку з Деша?
Ні, ми цього не робитимемо. Вибачте.
Зірви! Зірви! Зірви!
Звичайно. Звичайно, так. Можу.
Чи це правда?
-Не треба. -Ми мусимо.
Ми маємо дати людям бажане. Так, так.
Ми повинні дати людям те, чого вони хочуть.
Пані та панове! Насолоджуйтесь!
Бо «Загублене місто Д» – це остання пригода Деша.
Якщо й вийде наступна книга,
вона почнеться з отримання Лавмор трагічних новин
про його передчасну смерть.
Що?
-Чорт, годинник застряг. -Чекай.
Я знаю. Не тягни.
Усе гаразд. Будь собою.
-Ні. Так тягне. -Ти тягнеш.
Ти мені перуку зірвеш. Ні, ти не можеш…
О ні!
-Господи! -З ним усе добре?
Боже, вибач, вибач.
Вибач.
Ти погань!
Не розходьтесь! О шостій на вас чекає конкурс костюмів.
«Чи є інша книга?»
Я вкладаю в це турне все, що ми маємо, розумієш?
Мені забракне снаги на ще одну пригоду Деша та Лавмор.
Як помирає Деш?
-Змії? -Ні.
Мушу потурбуватись про одну річ.
У вас інтерв’ю тут поряд за десять хвилин.
Зробіть ласку, будьте дорослими.
Самі дійдете?
Вдячна безмежно!
Він помирає від стафілокока?
Стафілокок! Я так і знав.
Я… Гаразд.
Я розумію, якщо потрібна перерва абощо.
-Ти не можеш мене просто вбити! -ОК.
Тупе питання, але ти ж знаєш, що ти не Деш, так?
Я вигадала Деша.
Деше?
-Дякую. -Вам дякую.
-Лоретто, сюди. -Ні, гадаю, сюди.
Ти не бачиш, що Деш значить для людей?
-Для тебе, хіба. -Не для мене.
Гаразд, для мене. І для інших.
-Як щодо Бет? -Знаєш що? Бет не пропаде.
Знайде безліч свіженьких молодих писак, сповнених яскравих ідей.
Ти можеш нарешті не знімати сорочку
та перейти на стадію модельної кар’єри,
а я залишусь одна.
І всім буде щастя.
Ні, мені сюди.
Бет каже, ти з дому не виходиш.
Здається, то не від щастя.
Ти повинна виходити у світ, черпати новий досвід.
Начерпалась, годі. Мене все влаштовує.
Чому ти не вилазиш із дому, коли можеш побачити світ?
Відвідати давню Грецію.
Як я можу її відвідати?
Зрозумів. Боїшся літати.
Ні. Бо Стародавня Греція – це минуле.
Як і Деш.
Хочеш знати, хто ще застряг у минулому? Ти!
Ти так боїшся болю, що зупинила життя.
Ти – наче мумія в людському обличчі.
Я не…
Мумії – це теж люди.
Дурень… От лайно!
Вибачте. Я приберу. Я не свиня, запевняю.
Чи ви могли б мені викликати машину, будь ласка?
Дякую. Дякую.
Подайте машину.
Боже, і хтось йому платить?
Я ніколи не говорив правильно при ній.
Я нервую, бо вона відкриває рот,
і перетворюється на енциклопедію красномовства, я ж ніколи…
Вона хоче вбити мене.
Мені треба помідори.
Маєш рацію. Ні, ти маєш рацію.
Маю вибачитись. Дякую, друже.
-Я дуже це ціную. -Завжди радий.
Лоретта Сейдж. Так.
Ку-ку.
Я не замовляла «Убер Пул».
Дехто хоче тебе бачити. Ми тебе доставимо куди треба.
Лоретто!
Лоретто! Лоретто?
Лоретто?
-Ти сказав «Лоретто»? -Так.
-За кросовером! -Ні.
-Прошу! -Ні, ні, ні.
Не допомагаю незнайомцям. Обпікся одного разу.
Я у фільмі «Викрадена»? Я «викрадену» граю?
Мене вже продано?
Мене продали йому?
-Припини. -О ні! Злякалась?
Я ж просив, не наводьте остраху.
Перепрошую за атмосферу.
Я щойно прилетів. Панікував перед зустріччю.
Не мав часу, щоб тут красу навести.
Я читав, ви любите сир. Купив весь можливий.
Ти той фетишист, що на електронку фотки ніг просив скинути?
Ні.
Те, що я хочу вам показати, дуже вас порадує. Обіцяю.
Але спочатку пару слів про таємничого шахрая, якого ви бачите.
Мене звати Ебіґейл Ферфекс.
Ебіґейл?
Гендерно-нейтральне ім’я, як Леслі, Беверлі.
Так, але ти – Ебіґейл Ферфекс? З медіамагнатів Ферфексів?
Хіба ти не просто взяв на себе контроль за компанією…
Ні, це мій брат, взагалі-то. Це Леслі. Наша спільна гордість.
Так, маю сказати, в такому юному віці…
Дехто каже, навіть, в надто юному.
Але той світ мене ніколи не цікавив.
Моя пристрасть, якщо ви знаєте –
це приховані скарби світу.
Речі, на які не поширюються закони власності.
Дехто називає мене колекціонером.
Але є одна нав’язлива ідея,
що не дає мені спати спокійно.
Полум’яна корона
та розсип її червоних діамантів.
Це… шоу «Прихована камера»?
Уявіть мій подив, коли у вашій новій книзі,
серед усіх тих марень про спарювання
я знайшов дещо…
-О боже! -…дещо чарівне.
Розумію. Розумію. Зрозуміла щойно.
Боже мій!
Я справді думала, що ви мене викрали.
Це маркетинговий хід, так? Бет влаштувала?
Чудово, хлопці. Бездоганно!
Гей, ти! Озброєний вусаню,
ти, що казав «Краще заходь, а то…»
Господи!
А оцей у недовійськовому прикиді? Це просто вогонь!
Ваш вигаданий археолог робив переклади з мертвої мови.
Це те, чого ніхто не міг зробити.
Та ніхто більше й не намагався.
Так? Правильно кажу?
Окрім вас, так?
Окрім мене!
Дивіться, що виходить.
Лоретта Сейдж була студенткою, писала дисертацію
про мертву мову Д із майбутнім чоловком,
мріяла знайти гробницю Каламана та Полум’яну корону.
Прикро, що ти облишила пошуки після його смерті.
Але це значить,
що ви – це все, що я залишив.
Все, що ти залишив для… чого?
Ходімо.
Що це?
Гадаю, тут описане точне розташування гробниці царя Каламана,
де похована Таха та її безцінна корона.
Було б це правдою,
тобі б довелося розкопати ціле місто,
яке ніхто не міг знайти.
Я знайшов його.
На забутому острівці в Атлантичному океані – Ісла Ундіда.
Я не зміг знайти тільки остаточне місце поховання Каламана.
Цей шмат пергаменту є єдиним ключем, що ми знайшли серед руїн.
Я шукаю когось, хто розшифрує ці символи.
Мені потрібні ви.
-Гаразд… -Пані Сейдж,
звісно, ви бачили інший фінал історії.
Наші мрії розбила невдача,
або, в моєму випадку, мій сраколиз-братик.
але ми маємо шанс втерти всім носа.
Вирушайте зі мною… на острів.
Перекладіть ци символи та допоможіть знайти Полум’яну корону.
Можете назвати свою ціну.
З усією повагою, мушу відмовитись.
Гаразд…
Не скажу, що не розчарований.
Але розумію ваші почуття.
Дозволите вас принаймні підвезти?
Ні, дякую. Я викличу свого водія та просто…
Здається, ви мене не слухаєте. Це терміново, і ми…
Тож поліція каже, що вони видали орієнтування…
-Орієнтування. -…на кросовер.
-Є правило 24 годин… -Нащо це правило?
-Жодних дій, доки… -Що казали ФБР, ЦРУ?
-Викликати поліцію. -Певна, Лоретта в нормі.
У студентські роки зникла моя подруга Ніккі.
Усі вчинили паніку.
А вона просто була у своїй автівці.
Вона була мертва, але ми її знайшли. Вона не зникла.
Що до… Може, наймемо детектива?
Або приватного охоронця чи…
Може, пошукова група, як у кіно?
А хто це робить? Колишні військові?
Так. Гадаю, в мене є люди, які допоможуть.
Я був на медитаційному ретриті. Там був тренер один.
Ви маєте бачити, як він медитує.
Колишій морський котик.
Тренер зі спеціальних операцій. Як його звали?
Ось. Джек Тренер.
Тренер на ім’я Джек Тренер?
Так записую всіх у телефоні. «Джаніс Мама».
«Леррі Дверна Ручка». «Стейсі Анал».
Диви, що цей хлопець робить. Він шукає людей.
Якщо хтось може нам допомогти – це він.
-Джек Тренер. -Він насправді Джек Тренер.
Привіт, це Алан із «Попесть внутрішнього себе».
Медитаційний ретріт?
Зрештою, неважливо. Нашу подругу Лоретту викрали.
І в нас немає допомоги.
Як довго її немає?
Близько двох годин.
Хто це?
Це – Бет. Я – Бет.
І Елісон теж на зв’язку, сер!
У неї був пристрій, підключений до вай-фаю?
-У неї був телефон, так? -Ні, її телефон у мене.
У неї був смарт-годинник. Він мені перуку зніс.
Який сценарій? Неважливо. Беріть телефон.
-Застосунок смарт-годинника. -Є.
«Знайти мій смарт-годинник».
О боже! Чудово! Саме для цього ми телефонували.
Готуйтеся до складного, керуючись простим.
-Це Опра чи Чопра? -Лао-цзи з Дао-де-цзін.
Боже мій!
Атлантичний океан!
-Вона в літаку? -Звідки знаєш?
Вона так швидко не плаває.
Не схоже на план викупу.
Думаю, це кривавий спорт типу «Голодних ігор»,
можливо – даркнет-полювання.
Справи – лайно. Треба діяти швидко.
-Як вам заплатити? -Крипта. Застосунок «Кеш».
Поверну її за 48 годин, або ж наступний порятунок з мене.
Наступний часто просять?
Частіше, ніж гадається.
-Мені треба її телефон. -Я привезу.
Повідомте, де сяде. Зустрінемось там, Алане.
Привіт.
Де я?
Ти в моєму літаку.
Гарний, так?
Крісла оббиті шкірою мами лами.
Я виходжу з твого літака.
Відпусти!
То не я, то пасок.
Ви що, дали мені хлороформу? Люди це ще роблять?
Недарма його вважають класикою.
Тіло немов п’яне.
Будеш трошки слабнути, пробач.
Не було часу чекати, доки ти передумаєш.
-Зберись, ганчірко! -Час не на нашому боці.
Вулкан, навколо якого ведемо розкопки, дуже хвилюється.
У разі виверження
залишки Загубленого міста буде знищено.
Боже мій! Ноги не працюють.
Тож це наш останній шанс знайти гробницю та корону.
Матір божа!
Не хвилюйся! Наш останній спуск.
Але це – початок найбільшої пригоди твого життя.
Запрошую до Загубленого міста.
Як ти його знайшов?
Місто було побудоване на куполі з лави.
Коли вулкан прокинувся, купол наповнився лавою,
а потонулі речі виплили на поверхню.
Як результат, ми бачимо Д.
-Усе місто? -Ні, тільки верхівку.
Щойно я почув про руїни, я прилетів і купив шмат землі.
-Ділянку? -Ні. Острів.
Південну частину. Гарна пропозиція, бо там лава.
Ми вже рік копаємо.
Письменницю романів у перший день не викрадеш.
Як кажуть,
Рафі це не подобається. Чи не так, Рафі?
Він каже, ми зневажаємо спадщину.
Але на острові не так багато роботи. Так, Рафі?
Жебраки не вибирають.
Тільки не м’ясо, прошу.
Будь ласка! Я ж не монстр.
Що завгодно, тільки крикни.
Одну руку лишіть вільну. Вона має якось перекладати.
І що потім?
Лоретто, я дійсно хочу, щоб ти побачила,
яка це чудова можливість для нас.
Я вірю, що в тексті описане точне розташування гробниці.
Це логографічна система.
Типу клинопису чи ієрогліфів.
Якщо в тебе є інші документи, які я могла б порівняти…
Тут не зараджу.
Ми знайшли надряпані написи на стіні поблизу,
але даремно.
Просто зображені жінки.
Слухай, я теж хочу, щоб твій чоловік-археолог
був тут і допоміг, але його немає.
Тож зірковий час настав, Лоретто, що пише про секс.
Вони прийдуть за мною.
Хто саме?
Твої коти?
У мене немає котів.
Хто ще гірший?
У мене є хом’як, дурень!
У тебе є хом’як-дурень?
Ні, там кома! Проте, забудь.
Б’юсь об заклад, твій брат ніколи нікого не викрадав!
Радий бачити тебе, друже!
-Телефон. -Так.
Що?
Я подумав, може, я можу з тобою вирушити?
-Навіщо? -Допомогти.
Я знаюсь на СЛР. Трохи знаю карате. Сертифікований кросфіт-тренер.
Гаразд, слухай!
Я просто… Це я винен.
Це не викрадення абощо,
я їй наговорив всілякого, тепер жалкую.
Маю все відмотати назад.
Назвав її мумією.
Але мумії – теж люди.
Це я зараз усвідомлюю вже.
Правда.
Будь ласка.
Гаразд, Алане. Та я за тебе не відповідаю.
Звичайно.
-Треба, щоб ти лишався в машині. -Добре.
-У машині. -У машині.
-Весь час. -Весь час.
Весь час.
Так!
А це моя.
Правда? На цьому морські котики їздять?
«Тільки дурень коня за кольором вибирає».
Так, так. Дао-де-цзін?
На табличці в орендованій хаті прочитав.
Дякую.
Що? Що?
Хотів запросити тебе на сніданок,
але здається, в тебе досі повно роботи.
Чекай, чекай, чекай!
Чекай! Чекай, чекай, чекай!
Гадаю, тут написано
«відпочинок» або «відпочивати».
Тож «Каламан і його скарби…»
Тут чогось бракує. І далі – цей «відпочинок».
Щось про «сльози»…
Відпочинок де?
Не написано.
Пані Сейдж, працюйте краще.
І, можливо, наступного разу я не викрадатиму письменницю?
Чорт, це має бути просто!
Ми ж не могилу жебрака шукаємо!
Це пам’ятник величній людині!
Цар Каламан був амбітним, владним,
він першим створив місто в океані.
Очі підданих дивились би на нього.
Він, напевно, мав піраміду, зікурат, вежу, де зберігалася Полум’яна корона.
І мені потрібно знати, де це все.
Не знаю, чи пам’ятаєш, але ти про переклад просив.
Я переклала.
Ще раз переклади.
Колись ми з цього сміятимемся.
Така вже в нас пригода!
Я маю йти з тобою. Для підтримки та просто для краси.
Це досить гарно!
Природа навколо, радіо.
Так, ти маєш рацію. Але мені надто важливо, щоб вона знала,
що я прийшов її рятувати.
Чому? Тобі вона подобається?
Ні, я приніс перекусів та іншого такого.
Вона не в настрої, коли голодна.
Тиск падає. Я це розумію, бо їм п’ять разів на день.
Ти на кетодієті? Схоже, що так.
-Ні. -Ні. Добре.
-Тобі й не треба. -Що це?
Хочу бути для неї не просто моделлю з обкладинки.
Але Алане! Ти в мене на шухері стоїш, а це дещо більше!
Добре, можна мені принаймні її до машини посадити,
і додати щось типу «Тс-с. Тепер ти в безпеці»?
Звісно, чемпіон! Їй сподобається.
Ти йдеш? Починаєш? Зараз вирушаєш? Гаразд.
Солодких снів…
-Алане! -Що?
Це порушення довіри, Алане.
Я можу допомогти. Дозволь.
Залишайся поряд. Щоб вижити.
Гей!
Солодких снів…
Його голова…
Що з головою його робити? Просто покласти?
Ні.
Агов, агов, ні!
Ні, ні, ні!
О так!
Командна робота у всій красі!
Чудова спроба, Алане, але він уже був без свідомості.
Я вже завівся.
Не роби цього, коли я…
Привіт!
Позаду!
Тренере, він не спить!
Лишайся на місці, не вставай!
-Гарно справляєшся. -Дякую.
Куди ти йдеш?
Що?
Лоретта Сейдж?
Так.
Я тебе врятую.
-Чому ти такий красень? -Тато прогноз погоди вів.
Алане?
-Так. -Що ти тут робиш?
-Хай там як, врятую тебе! -Це не…
-Хотів сказати «хай там що»? -Так.
Тренере, там рятувати не треба! Гадаю, там усе ОК.
Не бери нічого! Вони за нами підуть.
Алане, чому ти це робиш?
Чому ти це робиш? Мені треба було.
Зараз схоже на заздрість. Вона не потрібна.
Вибач. Хотів зробити внесок.
Перепрошую, витягнете мене зі стільця?
-Немає часу. -Немає часу?
Балачок було багато.
Ми точно маємо йти.
Ходімо, ходімо!
Що за вибухи?
Я…
Гаразд.
Тс-с…
Тс-с… Тепер ти в безпеці.
Ти…
Як ти зберігаєш спокій?
-Це були мої слова. -Тут.
-Що? -Це що, рейкі?
-Ти мене зцілюєш? -Гадаю, так.
Лао-цзи казав: «Спокійному розуму…»
«…підвладний весь світ».
Я знаю кілька цитат, що можуть бути влучними для моменту.
In omnia paratus.
«Готовий до всього».
Може, досить одне одному в очі заглядати?
Ще закохаєтеся, наче я вам не заважаю.
Хто ти?
Просто хлопець, що робить своє діло.
Зараз це діло – доставити милу панянку…
Боже правий! Гаразд!
Що відбувається?
Гаразд! Що робимо?
Ми маємо… Я не бачу нічого.
Мені це не до вподоби!
Ось! Ось!
-Чому ти кидаєшся зброєю? -Серйозно?
-Витягни мене зі стільця. -Не можу. Часу обмаль.
Стискай! Роби вправи Кегеля абощо!
-Кегеля! -Кегель – це що, твоя версія?
Я ще досі не всередині! Досі!
-Ти маєш якось скластись. -Припини!
Господи! До машини, до машини! Заводь! Заводь!
-Рушай! -Ногу посунь!
-Яку саме? -Обидві. Посунь, кажу!
-Уперед, уперед! -Гаразд, гаразд!
-Їду! Їду! ОК! -Їдь!
Тс-с… Тепер ти в безпеці. Тс-с…
-Тс-с… Тепер ти в безпеці. -Не в безпеці!
О ні! У мене кров?
-Не думаю, що то твоя. -Багато крові.
Йоханий бабай!
-А це його мізки? -Що?
У мене його мізки на обличчі?
Його мізки навіть у мене в роті! З присмаком його думок!
За дорогою дивись!
Він любив тренувати людей! Тренер!
-Про що ти? -Він любив мене.
Тримай машину трохи лівіше.
-Кінчай уже! -О боже!
Обережно!
Ти бачила…
Ні…
О ні! Тільки не це!
Та ні!
Алане?
Боже правий! Ти в порядку? Як ти?
Зможеш мене звільнити нарешті?
Так, звичайно.
-Ти просто вилетіла з машини. -Вилетіла, так!
Добре, тримаю тебе.
Ти мене зі стільця витягнеш урешті-решт?
Ти маєш рацію, маєш рацію!
-Це пилка для нігтів? -Так.
-А розірвати? -Виходить!
Наступного разу, коли кину тобі зброю, лови її, а не ґав!
А можеш наступного разу крикнути «Алане, лови»?
Перед тим, як кидатимеш?
«Ось» – це синонім «лови».
-Ні, це не синонім «лови»! -Це розмовний стиль. Тому – синонім!
Ти кажеш «ось» – я кидаю тобі сорочку. Ти кажеш «ось» – я кидаю тобі ручку.
Як щодо «Гей, лови зброю?»
Я все зловлю, що ти кинула, якщо скажеш «лови»!
І я зловлю, бо ти сказала!
Це як варіант, і в нас була б зброя.
Ось у чому суть.
-Обережно. -Кличемо…
Обережно!
Кличемо на допомогу, дістаємось аеропорту та валимо.
-Я за кермом. -Добре.
Гаразд, клич на допомогу.
Де твій телефон?
Добре…
-Скажіть, що схопили їх. -Блондина лише.
Лоретта.
Що у тебе в голові?
Може, одного й убили. Але його напарник досі з нею.
І він дуже майстерний, тренований
і надто небезпечний.
Тож, пані Сейдж сказала, що збирається їхати,
а потім сіла в машину та поїхала?
-Ви дзвонили їй? -Вона без телефона.
-Викрали? -Я так не казав.
Де моя лупа?
Допоможи з Наною?
Не слід їй чути про Лоретту, розкисне.
-А що з Лореттою? -Нічого, Нана. Вона кудись поїхала.
-Добре. -Еге ж.
Їй потрібно було вийти з будинку.
Так, ось що скажу. Телефон Лоретти не вкрали. Він у мене.
Я дала його Алану. Алан дав його тренеру, Джеку Тренеру.
Так ми знайшли її пристрій.
-А хто такий Алан? -Деш.
-Хто він? -Герой усіх її книг.
Нана!
-От стерво! -М-м-м-м.
Ходімо до іншої кімнати. Поговоримо про ваші війни.
Давай, буде весело. Вибач. Буде весело.
Слухай, Лоретта Сейдж зникла.
Згідно з даними на її годиннику,
вона на невідомому острові.
Усім нам треба діяти.
Як не ви – то я. Але це вам не на руку!
Це за межами наших компетенцій.
Доведеться залучити ФБР.
Гаразд.
Як підете до ФБР, замовте за мене добре слово.
-За мене. -За нас.
Що робитимеш? Збиратимеш машину?
Ну… Ми могли б…
Де, ти кажеш, був телефон?
У бардачку.
-Що? -У пасажирському бардачку.
Господи!
О боже!
Ні телефона, ні машини. Ми так вимремо…
-Ось. -Що це?
Взуття для джунглів.
Не для хайкінгу, звичайно, але…
Ти з ніг впадеш, якщо стрибатимеш так довго на підборах.
Найкращий варіант. Взуття Еллісон. Вибач.
Добре, добре, дякую.
Тримай сир.
-Божечки! -Пий достатньо води.
-Дякую. -Скляних пляшок не було.
Є ця, віддамо в переробку.
Нам треба знайти телефон, зателефонувати до органів,
а потім чекати, доки хтось нас врятує.
Це… Це порятунок.
Ніхто не прийде.
-Перепрошую? -Я – порятунок.
Спочатку мав йти тільки я. Потім Тренер долучився б.
Тренере, почивай з миром.
Найкращий варіант – аеропорт. Бачиш цю дорогу?
Звідси навпростець через джунглі на дорогу.
«Навпростець через джунглі»?
-Так. -Добре, ти нас бачиш?
Ти не Деш, я не Лавмор. Гаразд?
Я – Лоретта, ти – Алан.
-Джунглі нас зжеруть. -Зжеруть…
Не хочу мороки з орендованим комбезом. Лишаємося на місці.
Ми не будемо просто стояти тут.
Погнали крізь джунглі,
аж до аеропорту, там буде телефон.
Зможеш і рибку з’їсти, і що там ще.
І на дрина сісти?
Якщо ти так рибку їси, то, мабуть. Ходімо.
-Є ще варіанти? -Не в мене.
Не знаю, як у вас, а в нас рибку їдять.
Можна її комусь подарувати ще.
І цей хтось її все одно з’їсть.
Усі хочуть ласий шматочок.
Як щодо людей, які не їдять, бо вони на паях?
О господи!
Чому тебе викрали? Це якась секс-байда типу «Викраденої»?
Боже, дякую.
Я теж так думала. Та цей хлопець – з Ферфексів.
-Беверлі? -Ні, старший.
Дивакуватий, він вів відеоблог про пошук скарбів Монтесуми.
Герой новин? Це він «Титанік» підіймав?
Так, шукає Полум’яну корону.
Чекай. Справжню Полум’яну корону? Як та, що…
-Тобто, ці руїни… -Так, це Загублене місто Д.
Що? Ти знущаєшся?
То наша пригода – це пригода Лавмор і Деша?
Що це?
Що якщо Ферфекс дійсно знайде корону?
Не знайде. Не знайде.
Куди ми?
Нам треба у воду.
-Що? -Вплав через річку.
Я не дуже люблю воду.
«Не дуже люблю воду»? Я її любити не змушую.
Моє тіло не дружить з водою.
Ну тоді помирай!
Мама мія!
Усе добре. Я тримаю тебе.
-Я вмію плавати. -Чудово.
-Куди ти? -Переходжу вбрід.
Ні, лишаймося у воді.
Я вивчала, як замітати сліди, коли писала «Рік в кущах».
Слід губиться у воді.
Чому тут тепло? Ти у воду надула?
Обпливи та й годі.
Я гадаю…
Я гадаю, ми їх загубили?
Авжеж. Не так погано.
Гаразд.
-Не панікуй! -Тобто, не панікуй?
-Не панікуй. -Ні.
Не кажи «не панікуй», бо я панікую.
У тебе щось на спині.
Ні!
-Не горлань! -Що це?
-Не горлань!
-На тобі теж вони є? -Ні.
Чому? Ти що, особлива?
Може, комбезу злякались? Не знаю.
-Зніми їх! -О боже!
Ні, я не торкнуся цих слизьких мішків з кров’ю.
-Зірвеш їх? -Зараз.
-Зніми! -Візьми та зірви!
-Сама зірви!
-Може, відкрутиш їх? -Зніми їх, благаю!
Не хочу їх торкатись. Непритомнію…
-Душу з мене висмоктують. -Добре. Стоп, стоп!
Та не стогни ти так!
Скільки їх там?
Трохи.
Здається, що не трохи.
Чую, що багацько.
-Свята Діва Марія! -Знайшла час для молитви?
Усе так кепсько? Не може бути! Скільки там їх?
Небагато.
Вони мене вщент висмокчуть.
Замовкни, зроби ласку. Я спущуся, зачекай секунду.
Мамо рідна! Присмокталися насмерть.
Перетворять мене на зморшкуватий шкіряний мішок.
Не кажи моєму батьку, як я помер.
Скажи йому, я боровся з анакондою. Рубав її мечем абощо.
Мене немов дудлять крізь соломинку!
Чому вони всі на дупі?
Наче анчоусів з салату «Цезар» викидаю.
-Непогано, власне. -Анчоуси?
Чому ти почала про їжу зараз?
Знайдемо королеву і покінчимо з цим.
Гадаю, все. Дай лише перевірю спереду.
Гаразд. Я не можу дивитись.
Справи кепські?
-Вау! -Що? Кажи вже!
Ну, ти думаєш, що там геть нічого…
А там раптом еге-гей!
-Знаєш, коли людина хвилює… -Що?
-Тобто, мене всі люди хвилюють. -Чому?
Ну, знаєш, люди гадають,
але достеменно не знають, так?
Не знають, аж доки не дізнаються.
Дізнаються, чого раніше не знали.
То п’явки на мені ще є чи ні?
Твій відважний лицар спокійний. Голову схилив на самоті.
Що?
Усе добре, все добре!
Ми таки хоробрі! І чого вони мені до сраки прилипли?
Що ти за пісню співаєш?
Бабуся часто співала її мені в дитинстві.
-«Якщо висмокчеш душу з острова… -То?
…острів висмокче душу з тебе».
Бабуся співала пісні про острів, що висмоктує душу?
Не надто файно перекладається.
Йдеться про синдром фантомних п’явок?
Вони наче не відкладають яєць?
Королева Таха?
«Цар Каламан зі своїми скарбами…
покоїться в колодязі нескінченних сліз».
«У колодязі нескінченних сліз…»
-Що це значить? -Лоретто!
У мене ледь серце не стало.
Куди ти пішла?
Що це?
Не певна, але, може, це їхнє місце зборів?
Можеш уявити себе в цьому місці
сотні років тому?
Що вони розповідали?
Певний, тут творили історію.
Вони загнали нас у кут.
-Добре. Треба підніматись. -Що?
Мій одяг бачив? Гамівна сорочка в паєтках.
Виходу немає, тільки вгору. Давай, погнали!
Я не для цього. Застара для цього.
Ні. Ти гарна.
Я й не казала, що страшна. Я сказала, що застара.
Мій талант — сидіти й думати, і їсти, коли не думається.
Ти точно могла б носити краще взуття.
Але взуття ти мені приніс.
Не можу далі. Не можу далі.
Я не надто вправна.
Давай, не зупиняємось!
Ти думаєш, що безпечніше триматись,
але треба рухатись.
-Не можу, не можу. -Добре?
-Чуєш цей запах? -Який запах?
-Я щось внюхав. -Хижак? Що це?
-Низхідний вогонь? -Внюхайся.
Нічого не чую.
Глибоко вдихни.
Ось так.
-Добре. -Гаразд.
-Гарна маніпуляція, дякую. -Авжеж.
Давай, трохи тобі допоможу.
-Раз, два, три… Уперед! -Що ти робиш?
-Вилазь. -Давай вже.
-Не напружуйся. -То не я, то вагіна моя.
Голову вперед! Рухай руками, голову вперед!
-Боже мій! -Ти молодець!
Вибач, зачіску зіпсував. Давай!
Dulcius ex asperis.
Це що?
Та таке, нічого.
Так ми з Джоном казали,
коли закінчували щось велике, як-от…
археологічні розкопки або рукописи.
Це латиною. Значить «Після дощу завжди веселка».
Як…
Як латиною «Лоретта – чортяка»?
А я таки чортяка! Я гору подолала!
Боже, хотіла б я, щоб Бет бачила, що ми зробили.
-Боже, Бет! -Не хвилюйся про Бет!
Вона, певно, ВМФ за нами відправила.
Ви думаєте звернутися до органів острова самостійно.
Не хвилюйтесь. Я активно оновлюю соцмережі Лоретти.
Щойно твітнула: «Мене щойно викрали?
#ЙБНВРТ, @ШонМендес, #ШонМендес».
Ви подорожуєте самостійно?
Так. Самостійно. Одиначка.
Це має спрацювати.
-ОК. Розказуйте. -Летите до Нью-Йорка.
Звідти – до Гвінеї. Там сідаєте на бляшанку.
На що?
-Літачок. -Без місця для ніг.
Добре. Беру!
-Або вертаєтеся додому. -Дякую.
Треба щось більш займисте. Усе таке мокре.
Що там? У твоїй сумці?
-Безліч краму, добре. -Що ти робиш?
Так… Маски для обличчя.
Типу подарункового кошика.
Ти взяв аромасвічку в джунглі?
Мама подарувала.
Дивний подарунок на День матері.
Мама дарує на День матері?
Масло евкаліпт-розмарин.
Пахне добре.
Так, добре.
Так!
Ура, я розвів багаття!
-Це вражає. Ти маєш… -Вогонь чарує.
Хто б міг подумати?
Ти знімаєш сорочку?
Здається, що це незручно.
Ти добре? Як спина?
Так. Саме тому я не дружу з водою.
-Зрозуміла. -Стаю схожим на восьмикласника.
Щось маєш для цього? Мазь абощо?
Так, маю. Мав, точніше.
Була десь у маленькому тюбику.
Це була вона. Вибач.
Мені насправді прикро.
Нічого страшного.
-Чекай! Йди-но сюди! -Що?
-Йди сюди! Сідай! -Дай подивлюсь.
-Сідай. -Прямо сюди?
Так.
Добре.
Не треба тобі торкатися. Усе добре.
Я кровопивць з тебе знімала, тож…
-П’явок. -Так.
Може трохи холодити.
-Вибач. -Трохи є.
Вибач, вибач, вибач.
Може, так має померти Деш.
Жахливий спалах екземи. Чистий секс!
Зараз подіє.
Справді?
Тоді добре.
Як ти про це напишеш?
Ну…
«Зігріті духмяним вогнем…»
Початок сильний!
«…руки Лавмор почали досліджувати…
контури могутнього
тіла Деша.
Знайомі поверхні вабили
незвіданістю та хвилювали…
із кожним багряним шрамом».
І вони не…
не лякали її?
Ні.
«Бо з кожним шрамом
Лавмор пізнавала ще одну літеру мови,
якою говорили їхні тіла».
І що говорили їхні тіла?
«Візьми мене…
Візьми мене,
візьми мене».
Як ти?
Добре.
-Маю на увазі, як спина? -Добре.
-Упевнений? -Так.
-Я також про спину. -Гаразд.
Запаси.
Я змерзла. Спробую подрімати.
-Добре. -Ти як?
Я горю… Тобто, говорю, що все добре.
Звісно ж, не горю. Мені добре біля вогнища.
То чудово.
Вирішувати тобі, але якщо ти змерз,
може, ми тут вдвох уляжемось, якщо хочеш?
Удвох?
-Якщо хочеш. Тобто, просто… -Так, ні, це звучить…
Як ти…
Можеш лізти першим, я потім.
Ні, ні. Ти перша. «Дами вперед».
-Руки завжди тримати назовні. -Так я і думав.
Руки нарізно, сідниці разом.
-Що мені робити? -Залазь та сідай.
Я перша сяду, добре? Так, сіла.
Ти заважкий. Ця штука бовтається як корабель.
Це ти важка. Чекай. Я не влажу.
Чому все тіло напружується?
Наче холодець!
-Не можу дихати. Не дихаю. -Ти як?
Моє обличчя!
Гаразд.
Руки нарізно, сідниці разом.
ОК.
Отже!
Нумо!
Нумо! Послухаємо!
Щедро всі поаплодуємо Лоретті!
Вона заслужила.
Стара самітниця лишила вас колупатися в носі у джунглях.
Файно, Лоретто!
Бос, облиште! Люди помирають.
Вам не здається, що все могло зайти задалеко?
Чи воно того варте?
Я от-от отримаю недосяжне.
Щось унікальне, чого не мала жодна нація,
жоден імператор, жодні браття-підлабузники.
Легендарну Полум’яну корону!
Тож, так.
Так, я б сказав, воно того варте.
Перепрошую, пане!
Я маю встигнути на стикувальний рейс.
Рейсів немає.
Пілот захворів. Завтра приходьте.
Я не можу завтра. Мені треба сьогодні.
Ввечері мені треба дістатися острова Ісла Ундіда.
Життя поставлені на карту.
Приходьте завтра.
-Перепрошую, пані? -Так?
Мені почулось, чи ви любите грати в карти?
Це трохи нахабно,
але я також граю в карти.
-Що в біса? -Я також люблю карти.
Можливо, ви б хотіли, не знаю…
-Може… -Ні. «Життя поставлені на карту».
Мені треба на острів сьогодні.
Так.
-Серйозно! -Надсерйозно!
Гадаю, я можу вам допомогти.
У мене є вантажний літак.
Доставлю вантаж, і заскочимо на ваш острів.
Я щось спитаю, але краще вам казати правду.
Ви колись когось убивали?
Ні!
Не знаю, чи вірю, але дозвольте сказати.
Якщо тільки подумаєте мене вбити, обіцяю, що вб’ю вас перша!
Та на здоров’я!
Вкрай дивний! Гайда!
«Цар Каламан зі своїми скарбами покоїться в колодязі
нескінченних сліз».
Що це?
Це така штука… Тобто…
Це не те, про що ти подумав.
Тобто, це не шматок старовинного пергаменту Ферфекса?
Так. Це те, шо ти думаєш.
Лоретто, думав, ти розумна!
Ферфекс тепер на нас полюватиме вічно.
Про що ти думала?
Вулкан може поховати гробницю перш ніж ми дістанемося до неї,
побачимо її, збережемо в пам’яті.
-Це… -Вибач! То ось що ми робимо?
Мені ніхто не казав. Коли б ти мені сказала?
А чому я маю казати?
Ми в одному човні. Я тебе рятую.
Ти ж знаєш, що ти не Деш?
Ти не рятуєш людей верхи на білому коні.
Ти мастишся бронзатором і стоїш перед дуйками,
і це чудово.
Ти хоч трохи мене справжнього знаєш?
Я знаю тебе. Ти як відкрита книга, Алане.
-Хто я тоді? -Серйозно?
Так.
Гаразд.
Король школи, якого миле личко до Лос-Анджелеса довело.
Який зрозумів, що красень у дупі світу –
то ще не зірка.
І от жінка, яка не могла видати книжку
про іспанську колонізацію Атлантики, написала роман
і обрала тебе для обкладинки.
На щастя обох, роман мав приголомшливий успіх.
Вона строчила халтурку, ти з’являвся на обкладинках,
і ніхто з нас не став тим, ким сподівався стати.
І от одного дня ми вдвох помираємо в джунглях.
На одному з тих островів в Атлантиці, про які я писала всі ті роки.
Так?
Сарасота, якщо точніше.
Не в дупі світу.
Я там виріс. З мамою і двома сестрами.
І так –
я почав модельну кар’єру, бо хотів звалити.
Це була єдина робота, я гадав, що відкриє для мене куточки,
про які я мріяв.
Далі був Лос-Анджелес,
де я позував для обкладинки твого роману.
Я соромився, що хтось із друзів побачить мене
у перуці на обкладинці книги.
Тож я відморожувався від них місяцями.
І потім одного дня
я йшов додому,
коли почув, як дівчина закричала: «Деш!»
Вона підбігла до мене, така щаслива.
Я подумав: «Чого мені соромитися того,
що несе людям щастя?»
Лоретто, роби, що хочеш.
Не хочеш писати – не пиши.
Але не принижуй людей, які цінують твою працю, називаючи її халтуркою.
Несправедливо щодо них.
Знаєш, у чому іронія?
Ти мала б знати, що книжку не варто судити за обкладинкою.
За моделлю на обкладинці.
Алане?
Алане!
Їх двоє!
-Лоретто! Я тут! -Алане!
Алане! Мотики і зброя! Мотики і зброя!
Давай сюди!
Припиніть вогонь!
-Віддай їм пергамент! -Ні!
Ти ж можеш? Скажи «Ось» і кинь.
Ага! І тоді вони нас точно відпустять!
-Присядь. -Як вони нас знаходять?
-Бо ти як диско-куля! -Нам треба план.
У мене є ідея!
Ми риємо яму, подаємо голоси.
«Ми тут». Можеш імітувати птаха?
-Ні, у мене є план. -Алане, прошу, я думаю.
-Знаю, але в мене є план. -Прошу, дай подумати…
-Вони стріляють у тебе. -Тому ми й ховаємось!
Ні! Вони стріляють тільки в тебе.
Вони не пристрелять мене. Їм треба мої мізки.
Мені іноді здається, ти не чуєш, що кажеш.
-Я прикрию тебе як щит. -Ти мене не прикриєш.
-Я маю прикривати. -Бо я жінка?
Сексист довбаний!
Не думаю, що щит із жінок –
це те, за що боролася Глорія Сайнфелд?
Глорія Стайнем?
І вона теж. Знаєш що? Не повчай мене щодо сексизму.
Господи, я жінка! Я не можу повчати.
Я – фемініст. Я вважаю, жінка може робити все, що і чоловік.
Сидимо, доки вони втомляться.
-Є ідея! Розказати план? -Алане!
Це не та ситуація, яку врятує зірвана сорочка.
Моя – точно не врятує.
Три!
Так!
Не так я собі це уявляв.
Я хотів їх зупинити.
Може, то вітер їх зупинив?
Ні, я думаю, то ми. Думаю… ми.
Один хлопець, так? Але то було наче…
Ми хотіли зупинити його. Але інший не міг поворушитись.
Тож, один з них.
Це могло б статися, навіть якби нас там не було.
Чого зупинятися біля скелі?
Вони були в шоломах, можливо, вони…
Але решта тіла була не в шоломі.
Тож тільки голова.
Вони їхали необережно, так?
Жодних дурниць на мотику.
Без дурниць на мотику.
Може, з ними все гаразд.
Може, й ні. Та це нормально.
Це нормально. Різне буває. Ходімо.
-Ти його збирати докупи будеш, -Він орендований.
-Подивися на мене. -Так.
Що мені ще зробити, знаєш?
Ти вже так багато зробила, Бет!
Моя бідна солоденька маленька Нана втратила зір.
Вихід книги повністю провалився, а я на нього все поставила.
Тож, я, напевно, зараз банкрут.
І що найважливіше – я втратила письменницю.
Хіба такі втрати припустимі?
Бет, ти мені нагадуєш мою кращу подругу, Ренді.
Вона завжди думає про інших,
але ніколи не піклується про себе.
Скажи, Ренді?
Вона – наче мій психотерапевт.
Г-г-г. Сміюся вголос.
Подбаєш про подругу,
і ходімо на пляж разом?
-Що? -Дивись, у мене є пікап на Гаваях.
Їй не треба ходити пішки.
Добре, добре! Можеш ходити!
Вона смішна.
Дозволь дещо запитати.
Доки ми теревені травимо, хто керує літаком?
-Автопілот. -Що?
Пане, до кабіни, за штурвал.
Добре.
Я збираюся посадити літак.
Добре.
Ні, ні, ні. Козу забери, прошу.
Вона відпочиває. Приємного польоту!
Привіт!
Цей англієць прийшов і її викрав.
Привіт, це Бет. Залиште повідомлення. Я вам передзвоню.
Привіт, Бет!
Це я.
Я жива!
Слухай…
Вибач, що зірвала турне.
Я боялась,
була егоїсткою.
Алан іде. Передзвоню.
Копи шукають Ферфекса,
нам нададуть захист, доки ми тут.
Сказали, як довго ми тут будемо?
Спробують нас на бляшанку посадити ввечері.
Вони також сказали, що готель хороший,
ми можемо покупатися, перевдягтись.
Добре.
Так. Добре.
Дякую.
Уперед.
Станцюйте з чоловіком.
-Ні, ні. -Він не мій чоловік.
-Усе гаразд. -Потанцюйте.
Ні, вона не хоче. У неї взуття годящого немає.
Це єдине, для чого придатне це взуття.
Ти не мусиш цього робити.
Усе гаразд.
Так?
Цікаво, про що вона співає?
Це народна пісня.
Пісня про жінку, коханий якої загинув,
і вона не хотіла жити без нього.
Тож вона лягла та не вставала.
Напевно, страшно.
Зустрічати майбутнє без людини, з якою його планувала.
Що це було?
Перепрошую. Як ви останній рядок проспівали?
¿Quién llorará junto a mí?
«…оплакуватиме в колодязі нескінченних сліз…»
Що це – колодязь нескінченних сліз? Це справжнє місце, чи…?
Чорна діра.
Дякую. Gracias, gracias.
-Ходімо! Йди сюди! -Що це?
На пергаменті було написано:
«Цар Каламан зі скарбами покоїться в колодязі нескінченних сліз».
Я думала, це метафора.
Але ні.
Колодязь нескінченних сліз – це місце.
Це чорна діра.
На карті є чорна діра.
Гадаю, гробниця там.
-Це вже цікавіше за твої книжки. -Що?
Немов… Не хотів образити.
-Жартую. -Не менш цікаво.
-Жартую, жартую. -Ти ж хочеш туди?
-Що? Ні. -Я ж бачу, що так.
Це було б божевільно. Божевільно, але…
Ми так близько, але ми не можемо…
Ні.
Це твоя історія. Як ти її напишеш?
Я хотіла б знати, що гробниця там.
Що це все мало значення.
Тоді вирушаймо!
Ще день. Сонце зійде – знайдемо
Колодязь нескінченних сліз.
-А якщо ні? -То й що? Принаймні ми спробували.
А Ферфекс?
Копи за ним женуться. Про нього забудь.
-Божевілля. -Поглянь на себе.
Що?
Я вперше побачив тебе вільною від страху.
І живою.
Скажу, що плани змінились, і знайду, хто підвезе.
Куди ти?
Ти зустріла мого друга.
Він мені сказав, ти збиралась на літак.
А ти навіть не попрощалась!
А я кажу: «Ні! Тільки не моя Лоретта!
Вона – єдина, хто може привести мене до гробниці».
Припини тиснути!
Руки геть від мене!
Відпусти!
Мені треба авто. Машина, авто. Є в кого?
Ні, ні, ні!
Мені треба авто. Годинник віддам. Він півсвіту вартий!
Є авто? Це Bulgari. Вони в темряві світяться!
-Водостійкі. -Є мотоцикл.
Класно, авжеж?
Завжди думав: чому тут немає міні-бару?
Випий.
-Ти не проти? -Так.
Боюся, він має зуб на тебе.
Якась аварія на мотоциклі з його другом.
Чому ти це робиш?
Хочу те, що ніхто не має.
Коли мій батько подарував…
Як я завжди кажу,
коли батько подарував імперію моєму малому брату…
Це ще хто?
Лялька Кен на мопеді?
Звідки я його знаю?
Навряд чи знаєш.
Бо цей чувак, якого ти бачиш – це спецпризначенець,
горів в Афганістані, Іраку,
Кувейті, Сарасоті…
Неймовірна шкіра. Жодної екземи.
І він не зупиниться, доки я не буду в безпеці.
Тож зупини свій космічний корабель,
якщо не хочеш загинути, як його друг.
Бо за знищення відповідає він.
Може, він і не хотів,
але… їх більше немає…
Гаразд, хто це? Я його десь бачив.
Ні, ні! Це твоя модель з обкладинки, так?
Так. Кажу ж, десь бачив.
Підіймайся.
Убий його креативно.
Люблю дивитися, як падають качки.
Гадаю, я таки вип’ю.
От лайно!
Можна наллю по вінця?
Так, звичайно, але… Боже, ти вже пила з тієї склянки?
Вибач.
Що б робив Джек Тренер?
Тут жарко. Хтось ще це відчуває?
Намагаєшся здаватися сексі? Це дивно. Припини, прошу.
Можу спалити весь світ.
Солодких снів! Солодких снів, чуєш? Та спи вже давай!
Тайм-аут!
Знову у грі!
Ні! Не стріляй! Вона мені треба!
Господи Ісусе!
Поворуши ногою! Поворуши ногою!
Солодких снів, віслюче!
Вилазьте! Дивіться!
Більший хлопець?
О ні!
Що?
Ворушись!
Ні, ні, ні! Ні, ні, ні!
Агов! Злазь!
Ти йому чи мені?
Це не твоя дешева тупа жіноча фантастична книжка, Лоретто.
Це справжнє життя.
І ми його вб’ємо.
Кажи, де гробниця!
Не знаю, хто за головного, але треба відправити сюди наряд.
Сюди ось.
Ми закриті.
Ви закриті?
Ви знаєте, що вже півтора року я намагаюся поспати?
Півтора року!
Я свічку з обох кінців спалила,
з каганцем працювала,
ще до того, як мою подругу викрали.
І все, чого я хочу –
це простягнути ноги,
випити винця, на яке в мене навіть сил бракує.
І масаж хочу.
Щоб мені плечі та ступні пом’яли.
І бажано – все одночасно.
І мені чхати, що це може бути незручно з точки зору логістики.
Бо я батрачила!
Так як і ви, напевно.
Не хочу перед вами вклонятися,
але не закривайтеся ще кілька хвилин,
бо якщо ми цього не зробимо,
моя близька подруга і її модель з обкладинки
просто помруть.
Немає шляху, босе!
А через печери?
Надто небезпечно!
Що ж, будемо дуже обачні.
Ходім!
Сюди!
Я не ходжу в печери, жахливі до всирачки.
-Джуліан? -Його звати Джуліан?
Більше схожий на Бака чи Брюса.
Йди вперед!
Давай! Не сци!
Під ноги дивись там.
-Брюсе! -Джуліане, ні!
Що ж…
Його смерть не має бути марною.
-Уперед і вгору! -Куди вперед?
Ми ж не підемо його зараз діставати?
От чорт!
-Нічого. -Усе гаразд.
Повернімося до човна. Усе скінчилося. Годі померлих.
Ні-ні-ні. Це вітерець.
Там тунель. Він може вести до гробниці.
-Тут не пролізти. -Кажи за себе.
Давай. Це майже дитяча гірка.
-Скоріше сфінктер скелі. -Або анус троля.
Тоді ти йдеш в анус… дірку… тунель!
-Чому вона? -Ти – наша канарка в шахті.
Це неможливо. Я не можу.
Дай знати, якщо пролізеш.
Якщо не буде вістки, красунчик сконає.
Чекайте, то я – дівиця в біді?
Усе добре. Я справлюсь.
Я не можу! Вибачте, але не можу.
-Гей! -Що?
Чуєш запах?
Ти про вікове гівно кажанів? Авжеж, точно чую.
Вдихни глибоко для мене.
Давай.
Ти можеш, Лоретто!
Гадаю, я бачу вихід.
Йоханий бабай!
Знайшла!
Ба? Цілком безпечно!
Давай, твоя черга.
Я йду. Будь там, добре?
Чому вони спорудили це тут?
Як вони вклонялися чи шанували пам’ять, якщо нічого не видно?
Це не для того.
Це не пам’ятник силі Каламана.
Це схованка жінки у скорботі.
Таха приходила сюди побути з померлим коханим.
Вона хотіла побути на самоті.
Таха не чекає нас тут.
Заткнися, Рафі!
Це лише вулкан!
Давай!
Треба йти далі.
Ходімо, велетні!
Відкривайте!
-Не турбуйте їх. -Вона буде в короні.
Ми подолали цей шлях, щоб лише віддати шану?
Я не можу…
Пробач, абуела.
Що це?
Це… мушлі?
Корона з мушель?
Де скарб?
Вона його тримає.
Ти про мертвого хлопчину?
Дивись.
Це їхні залицяння.
Каламан для чогось шукає острів.
Рідкісні червоні мушлі.
Для того щоб довести свою любов, він дарував їй одну мушлю щодня,
зробив із них корону –
яскраву, як полум’я їхньої любові,
аж до дня, коли вона сказала «так».
Про скарби ніколи не йшлося.
Скарби Каламана та Тахи не були матеріальними.
Скарб – то їхня любов.
Ось про що йшлося. Цього достатньо.
Он воно як?
Я витратив час і гроші на що –
на дешеву метафору?
-Це досить дорога метафора. -Заглохни!
Тепер нам час іти.
-Давай, пішли. -Ні, ні, ні. Ти лишайся.
Думаєш, все так солодко й поетично?
Лишайся тут і проведи останні хвилини,
обдумуючи багатство тієї метафори.
-Залазь. -Що? Припини, чувак!
-Та залазь уже! До гробниці! -Добре, добре.
Краще бути схороненим живим, а не мертвим.
-Та не зовсім. -Знаєш, це сором!
Пекельна історія!
На жаль, ти її не розкажеш! Давай-но!
Вони помруть.
Ти теж або припини корчити принцесу!
Залазь!
Отак чудово!
Це кошмарний сон, який я бачу з 14 років.
Куди поспішаєш? Це не перегони.
Зачекай, ні! Що ти робиш? Повертайся!
Може, ти купив острів у власність, але він – твій володар!
Ти не можеш кинути мене!
Рафі! Повернися!
Мені потрібен човен!
Гей, гей! Зупинись!
Допоможіть! Допоможіть!
Місцевий вкрав мій човен!
Жінку не бачили? Брюнетка, комбінезон у паєтках?
Ні. Вона в халепі?
Смішно.
Я гадала,
що це все так романтично.
Насправді?
Лежати в труні, яку зараз заллє лавою?
Чи мерців обіймати?
Лежати поруч із загиблим коханням.
Як Таха.
Боже!
Пробач.
Пробач, що не врятував тебе.
Пробач, що я не Деш.
Ти маєш рацію.
Нічого спільного з Дешем.
Ти не прискакав рятувати мене на білому коні.
Ти приїхав на… позиченому скутері з поламаним глушником.
Так.
Я б ніколи не вигадала Деша, як ти.
Бо ніколи не знала
Деша, схожого на Алана.
Я так боялася болю,
що зупинила життя.
Не бачила світла перед собою.
Прикро, що не зустріла тебе раніше.
Тоді лови моє зізнання.
Мені подобалося, як розвивалась наша історія.
Я хотів подивитися, чим все закінчиться.
«Пригоди Лоретти та Алана».
Ні, треба вигадати кращу назву.
Безсумнівно!
Вибач, просто… У мене впирається стегнова кістка Тахи.
Це, напевно, Рафі залишив?
Як ти міг забути лом? Він би став у пригоді.
Він лишив його спеціально.
Клас! Завжди його любив.
-Раз… -Так…
-…два, три! -Гаразд!
Хотіла б, щоб він нас тут не кидав, але…
Гаразд.
Dulcius ex asperis.
Після дощу завжди веселка.
Біжимо! Під дерева!
Чекай! Ні! Не зважай! Дерева палають.
Добре.
Можна назад через тунель.
Ні, ні ногою туди!
Я відкритий до пропозицій.
Там течія. Може винести в океан.
Як знати, що на тому боці?
Ніяк.
Є тільки один спосіб дізнатись.
-Вартий метушні? -Так.
Алане?
Алане!
Алане?
Алане!
Боже, живий!
-Я живий. -Боже, я думала, вбила тебе.
То що, Бет?
Лоретто!
Бет!
-Бет! -Бет!
Бет!
Бет, ти тут!
Чого тебе принесло?
Я тобі казала, що завжди поряд!
Пробач, люба!
Комбез знищено вщент!
Що?
Не зважай! Потім поговоримо.
Я знайшла в печері британця.
Здалося, що малий хлопчина, а він бородань.
Бет! Це Ферфекс! Він нас викрав!
Він злодій, Бет! Він убив мого тренера!
Хапай його!
Зупиніть його!
Я поряд, дівчинко!
Куди ти біг? З човна не втечеш.
Цей хлопець – потіха!
Тримаю тебе.
Пливіть до скелі!
-Не тримаю. Ні, тримаю. -Я тебе тримаю.
Ми вас витягнем, усе буде добре!
«Знайшовши порятунок на найближчій скелі,
він витяг її з води
та притиснув до себе своїми міцними руками.
Алан прошепотів…»
Тс-с. Тепер ти в безпеці.
«У той момент Лоретта відчула, що нова пригода тільки починається».
Полум’яна корона
«Лоретта не могла втекти,
і це розпалювало пристрасть ще більше.
Вона жадала відчути, як гаряча лава виходить з його…»
Припини зупинятися на найцікавішому!
Нічого, чого вона ще не читала.
Я тобі не казала?
Найкращий пляж у світі.
Пізніше, може, покажу тобі Чарівну бухту.
Можеш зводити Ренді.
Ти мій платонічний друг.
Платонічний? Звучить як файно!
Не знаю, що це значить, але звучить чудово.
Ось ти де, Ренді!
-Прошу, люба! -Ти янгол! Дякую!
Як ти дізналась?
Гарне ж закінчення турне?
Є один вислів, який я люблю казати в такі моменти.
Quid deinde?
Латиною це значить «Що далі»?
Quid cogitas?
Buca di Beppo?
-На цьому все. -Такої!
Я чекав цього моменту!
То що далі?
-Як ти про оце напишеш? -Не знаю.
-А ти б як написав? -Гадаєш, мені варто?
-Просто спробуй. -Гаразд. Пишу.
Давай!
«Ми… Вони… стояли на пляжі».
Сцена подій? Читач знає, де ми!
Ти вже глузуєш. Чому?
-Не глузую, сміюсь. -Глузуєш!
«Над коричневим, кольору кори, волоссям дівчини
шуміли пальми, позаду неї лежала
дохла медуза…»
Ти просто описуєш усе, що бачиш.
«Він знервований, бо вона йому подобається».
Гарна спроба.
-Дякую. -Завжди рада.
Я продовжу.
«Він тонув у безодні її очей.
Єдине, що могло порівнятись із пульсом океану –
пульсація його…»
-Та ні. Ти не можеш… -Чому ні?
Не можна до читачів зі стирчаком.
-Ти завжди тримаєш напругу. -Я не починаю з неї.
-Напруга має зростати. -Ти королева напруги?
Зазвичай, це четверта глава. Але не всі чотири.
У тебе напруга всюди. «Пульсація».
Це передвісник напруги.
-«Коливання». -Перескочив на п’яту.
-Може, вони поцілуються? -Звичайний чмок?
Так. Як початок нової глави.
Я починаю майстерно…
Як воно? Зауваження?
Гарна спроба для першої глави.
Дідько…
Ти ж помер.
Твої мізки вилетіли, я навіть чув їх смак.
-Він був у мене в роті. -Не кажи так.
-Я знаю твій смак. -Помовч!
У нас задіяно лише 10% мозку, тож я перемкнувся на інші 10%.
То ти в нормі?
На сто відсотків.
Тобто, на 10%.
Ми думали, ти помер.
Був дещо розгніваний. Працював із гнівом.
-Звичайно. -Ще й з образою.
Радий тебе бачити!
Пропоную припинити балачки.
Закриймо очі. З’єднаймося з нашим диханням.
Чудово!
Переклад субтитрів: Юлія Вініченко