SERIÁL NETFLIX
HOUBOVÁ OMÁČKA, RODINNÉ BALENÍ
Manžel mi říkával, že mám příliš bujnou představivost.
Že moc piju.
Že se nedokážu přenést přes minulost.
Že dělám plány a ruším je.
Že si nikdy nevezmu bundu a pak si stěžuju, že je mi zima.
Že někdy mluvím s britským přízvukem,
i když nejsem Britka.
Má pravdu, ve všem.
Proto mě opustil.
Do prdele.
Elizabeth!
Zlato, přijdeme pozdě do školy.
Tak často dětem lžeme.
Ať nemají strach,
ať se nebojí,
ať nevěří na příšery.
Ale proč jim neřekneme pravdu?
Příšery existují.
Jen ne pod postelí.
Anno.
Ahoj, Carol.
Jak se máš?
Dobře.
Fakt?
Nějak jsem nestíhala.
Prý jsi to Markovi nepotvrdila.
To dnešní rande.
No, já nevím, jestli se mi to dneska zrovna hodí.
Anno, nemůžeš to zrušit v ten den. Je to Scottův velký klient.
A už jsou to tři roky.
Někdy se musíš posunout dál, ne?
Vím, že musím, jenom… nevím jak.
Oblečeš si šaty a nalíčíš se. Jsi pěkná, nemůžeš být smutná navěky.
Fajn, takže půjdeš?
- Jo, Carol, jasně. - Super, řeknu Scottovi.
Řekni Markovi, že Anna přijde.
A košile máš u mě v autě.
Mám je zavést do čistírny, nebo co?
Co ta schránka, Buelli?
Dělám na tom. Je to ošemetné, ale zvládnu to. Nebojte.
TUFTSOVA UNIVERZITA 1999
Pořád čtyři stejné fotky.
Aspoň nejsem jediná, kdo to ještě nepřekonal.
Byli jsme tak šťastní.
Kluci, máte tam krabici nadepsanou „Emma“?
Jo, super.
Tak jo.
Opatrně.
Tak.
Manželka nikde?
Ahoj. Dovolali jste se k Whitakerovým.
Anno, zlato, to jsem já. Sloane.
Nevím, jestli tohle posloucháš, ale máš plnou hlasovku.
Už ses dlouho neozvala.
Trošku se o tebe bojím. Vím, žes říkala, ať se nebojím,
takže nebudu.
Ale zavolej mi, jinak určitě budu.
A teď ta otravná část.
Vím, žes už milionkrát říkala, že už nemaluješ,
a můžeš říct ne,
ale čeká mě výstava a potřebuju nějaké tvé dílo.
Nepotřebuju, ale chci.
A taky potřebuju. Ale netlačím na tebe.
Ale prosím?
Sebe nesnáším, tebe mám ráda.
Zavolej mi.
Měla jsem takový talent.
Jak vypadám?
Schválila by to Carol?
Já vím.
Kéž bych mohla být v pyžamu a zůstat tu s tebou.
Mám tě rád.
Můžeš mi dát aspoň pusu, než půjdu?
Nemůžu.
Proč ne?
Protože jsem mrtvá.
Jak na to můžu vždycky zapomenout?
Když pořád žijete v minulosti,
jak můžete mít budoucnost?
To nejde.
Jste zaseknutí v přítomnosti s vaší minulostí.
HLASOVÁ SCHRÁNKA
Bože, nemůžu uvěřit, že ses na Marka vykašlala.
To je pro Scotta fakt špatný. Ani neví…
#VE2TOJDELÍP
To si děláš srandu.
Haló?
Fakt potřebuju skleničku.
Není označená.
Do prdele.
Zdravím.
Ty jsou pro vás.
Panebože.
Jsou nádherné. Děkuju.
Pardon, ne, nejsou ode mě.
Donesli je už dávno. Ležely na slunci, tak…
Jasně, já vím.
Já… jo, proto jsem vám děkovala, že jste mi o nich dal vědět.
Proto jsem řekla „děkuju“.
Jsem Neil. Zrovna jsme se přistěhovali naproti.
Vážně?
Já jsem Anna.
Tak si užij ty květiny.
Tak jo.
Moc pěkný.
KDYBYS NÁHODOU MĚLA UMĚLECKOU NÁLADU, TADY MÁŠ MALOU INSPIRACI, SLOANE
Co ještě ti můžu říct?
Máme nové sousedy.
Táta s holčičkou.
Je asi ve tvém věku.
Teda ve věku, v jakém jsi byla…
Tak jo, už musím jít.
Tak zítra. Mám tě ráda.
ELIZABETH HOPE WHITAKEROVÁ
KDYBY TĚ LÁSKA MOHLA ZACHRÁNIT, ŽILA BYS NAVĚKY
Ahoj.
Ty budeš moje nová sousedka.
Já jsem Anna.
Jmenuju se Emma.
Co to tam máš?
Prodávám čokoládu pro novou školu.
Snažím se jí prodat co nejvíc, aby mě měly ostatní děti rády.
Tak co třeba pět krabic?
To je 50 dolarů.
Padesát, dobře.
Počkej tady. Dojdu si pro šekovou knížku.
Asi jsi mi četla myšlenky, protože jsem zrovna na čokoládu měla chuť.
Tak jo…
Jak se vám libí nový dům?
Táta říká, že kuchyň je moc malá.
Vážně?
Je tvůj táta dobrý kuchař?
Není tak dobrý, jako byla máma.
Umřela.
To je mi líto.
Víš co?
Přinesu ti na večeři zapečené těstoviny s kuřecím masem.
Vážně?
- Mám ten šek vypsat na školu? - Jo.
Madisonská základní.
Tam chodila i Elizabeth.
Kdo je Elizabeth?
Někdo moc výjimečný.
Jako ty.
Jaký chceš druh?
Máš něco s mandlemi?
Ta paní, co bydlí vedle nás, všechny mandlové vykoupila.
Není milá?
Ale ne, je milá.
Nevypadala moc mile.
Líbíš se mi.
Jak na to můžu vždy zapomenout?
Haló! Jsi v pořádku?
Dobrý?
Jo, jsem v pohodě. Bože, omlouvám se.
- Mám někoho zavolat? - Ne.
Ne, nic mi není.
Jen… se stydím.
To ta blbá ombrofobie.
Strach z deště.
Nesla jsem vám zapečené těstoviny.
Tos nemusela.
Ale Emma by byla určitě ráda.
Asi jí ode mě nechutná tak jako od mámy.
Jo, říkala mi…
že tvoje žena zemřela.
Vážně?
Jo.
Byla to…
tragická nehoda.
Byli jsme na chalupě u jezera a ona…
se utopila.
Emma to viděla.
To je strašné.
Jo
Moje dcera zemřela…
před třemi roky.
Ježiši.
Ty jsou nádherné.
Děkuju.
Co… Počkat, tos malovala ty?
Moje žena měla moc ráda umění.
Chodila na kurz keramiky celou věčnost,
ale nebyla taková profesionálka jako ty.
Už dlouho jsem nic nenamalovala.
No jo.
Zármutek tě dost vykolejí.
Jo.
- Nechceš kafe? - Měl bych se vrátit za Emmou.
- Jasně. - Ale někdy jindy si moc rád dám.
Dobře.
Vážně ti moc děkuju.
- Určitě ti nic není? - Jo.
- Super. - Jo.
A přinesu vám nový pekáč.
Když na tom trváš.
Kdybys něco potřebovala, jsme hned naproti.
Díky.
Vím, že ti nemám, co radit.
Ale měla bys malovat.
Jsi moc dobrá.
Tak jo.
Panebože.
Zapečené těstoviny mají tolik vrstev,
stejně jako má mnoho vrstev člověk.
Abyste se s někým sblížili,
musíte být ochotní ty vrstvy sloupnout
a ukázat jim, co je uvnitř.
Ahoj.
Těstoviny.
Slíbila jsem ti to.
- Sluší ti to. - Vážně?
- Ahoj, Anno. - Ahoj.
Fakt jsi nám přinesla další?
Ne. Viděla jsem, jak ho někdo donesl a ležel tu na slunci. Tak…
Dělám si srandu.
Snad vám bude chutnat.
Nechceš…
Nechceš se k nám přidat?
Otevřel jsem víno. Nevím, jestli máš ráda víno.
Mám ráda víno.
Super. Tak pojď dál.
Tati, moje třída pojede na výlet.
Budeš doprovod?
Co myslíš?
Emmo, zapomněl jsem ti něco říct.
Anna je umělkyně.
Chceš něco vidět?
No jasně!
- A přineseš to povolení? - Jasně.
Její máma vždy jezdila jako doprovod, tak teď se o to snažím já.
Očividně ti to s ní moc jde.
Snažím se.
Tak jo, jedno povolení
a moje kachna.
- Emmo, to je nádherné. - Díky.
Kachny mám nejradši.
Chtěla jsem, aby tohle bylo světle zelené, ale v mojí sadě fixů světle zelená není.
Myslím, že už je čas, aby šel někdo spát.
Ne.
- Ano. - To nic. Asi už bych taky měla jít.
- Přečteš mi něco? - Jo.
Jen umyju nádobí a pak přijdu.
To bude věčnost.
Emmo…
Můžu ti číst já.
Teda, pokud to nevadí.
Prosím.
Nevadí ti to?
Moc ráda.
- Máš skvělou dceru. - Jo.
Jo, mám štěstí.
Já…
umyl jsem ti ten pekáč.
Tos nemusel.
Stejně jsem to neudělal moc dobře.
Tohle nešlo dolů.
Myslím, že to už tam bylo.
No…
je to krásný pekáč.
- Panebože, moc se omlouvám. - To nic.
To nevadí, mám další.
To je v pohodě. To…
Asi bych měla jít.
Tak děkuju.
Jo.
Za všechno.
ŽENA ZA JEZEREM
TÁTA HOLČIČKY TENTO ÚČET JE SOUKROMÝ
POŽÁDÁNO
Už jsem si tak zvykla na noční můry, že jsem skoro zapomněla, jaké to je snít.
Snít o budoucnosti, ve které už nejsem sama.
O budoucnosti, ve které můžu zase někomu věřit.
O budoucnosti, ve které příšery neexistujou.
Překlad titulků: Beata Krenželoková