ЧАСТИНА VII. МАРІЯ ЦЕЛЕСТА
ЛОРЕН ЛЮБИМО Й ПАМ'ЯТАЄМО ЗАВЖДИ
Ти готова?
Що це?
Це… стародавня російська традиція.
Коли хтось помирає…
їх зав'язують у це, щоб назавжди захистити їхню душу.
Шкода, що не можна зав'язати в це Лорен.
Обожнюю російську мову. Усе звучить так… драматично.
-Тихо. -Тихо.
Здається, скоро ти зможеш усе це читати.
Не впевнена, що скоро.
Мабуть, уже можеш. Нумо, що тут написано?
-Вчитися. -Вчитися.
Я нічого не вивчу, як ти не даси мені закінчити цей урок.
-Можна приїхати до тебе в гості в Москву? -Чого це я буду в Москві?
Вступиш у Національний балет, станеш наступною Анною Павловою.
Тільки не треба наступною Анною Кареніною.
Не буду.
Можна я візьму це?
Звісно.
Тепер душа Лорен завжди буде захищена.
МЕДДІ
Дорога, люба Медді,
Я знаю, що це найважчий час у твоєму житті.
Коли моя мама померла, здавалося, я не зможу щодня вставати й рухатися далі.
Я робила це тільки для тата.
Не можу навіть уявити, як це — втратити обох батьків одночасно.
Але хочу сказати, що ти можеш жити далі,
навіть як це здається неможливим,
бо є інші люди, яким ти потрібна.
Ти потрібна мені, Медді.
Цей вірш допоміг мені, тому передаю його тобі.
Я вірю, що речі завжди вертаються додому.
Тому я хочу започаткувати дайвінг-клуб.
Тут ми зможемо бути собою.
Нічого собі.
В океані ми будемо вільними.
Хіба не круто? Як вам?
Саме те, що треба.
-Анно, дивись. -Подивись.
ЛОРЕН НАЗАВЖДИ В НАШИХ СЕРЦЯХ
-Як ти, чемпіоне? -Спідниця неприємна на дотик.
Тобі не обов'язково йти. Можеш залишитися вдома.
Ні, я маю підтримати інших.
Просто ніхто не знає, що з нею сталося,
то навіщо ця церемонія?
Для людей це можливість попрощатися.
Може, ти теж щось хочеш сказати Лорен.
ШКОДА, ЩО МИ НЕ ЗУСТРІЛИСЯ. МИ НЕ ВІДСТУПИМО!
Повісиш щось на дерево?
Не знаю, що написати.
Що нового?
Здається…
Здається, нам краще розлучитися.
Не хочу тебе образити. Просто останнім часом ми…
Усе нормально.
Так, останнім часом ми не були собою.
Так.
Може, побачимо, як піде літо?
Хтозна, може, знову закохаємося по вуха.
-З тобою все гаразд? -Так.
Сумую за нею.
Ми всі сумуємо.
ДО ПОБАЧЕННЯ, ЛОРЕН
Ти ще не готова?
Я не піду.
Маєш піти.
Ти просто трохи вередуєш.
Вередую? Бо не хочу йти на прощання з людиною, як не померла?
Я знаю, що все не так однозначно, і це все ускладнює.
Але я також знаю, що якщо не підеш, потім шкодуватимеш.
Ти потрібна своїм друзям.
-Ти готова? -Так.
Напевно, вже час побачити ці обвислі риб'ячі обличчя поблизу.
Але що, як щось станеться під водою?
Щось може статися й над водою. Просто допоможемо один одному.
Гарна світлина.
Ти ж не підтримуєш усе це?
Це гарно. Рене все добре зробила.
І ти теж, Медді?
Дивись, Стіві.
Я хочу вірити, що вона все ще жива.
Але я знаю, що знайшли її жилет.
Ми зібралися тут сьогодні на честь Лорен Роуз,
улюбленої доньки й подруги.
Виховання дитини — справа для всієї громади.
І сьогодні ми зібралися всією громадою оплакати дитину.
За любов ми завжди платимо скорботою.
Але коли близькі залишають нас у такому молодому віці…
Цирк якийсь.
…це занадто висока ціна.
Я закликаю вас подивитися на прощальне дерево,
увішане дорогими спогадами, що нагадує нам, що Лорен усе ще з нами.
А тепер я даю слово подрузі Лорен Стефані.
Лорен розумна.
Вона винахідлива. Вона все обмірковує.
Ось я нічого не обмірковую.
Спочатку роблю, а потім сподіваюся, що досить одного наміру.
Але Лорен не така. Вона не приймає поспішних рішень.
Сподіватися складно.
Простіше відступити.
Бо надія може бути нестерпною.
Але хіба можна відступити лише тому, що це простіше?
Я прошу, благаю вас.
Я знаю, це схоже на істерику підлітка, але як можна сидіти тут,
коли вона чекає, доки ми її знайдемо?
-Ходімо. -Шефе?
Раптове зникнення Лорен вразило всіх нас.
Іноді ми не в змозі контролювати емоції, і це зрозуміло.
Це був трагічний нещасний випадок.
Подруга Лорен Маделін хоче прочитати нам вірш.
Смерть — це ніщо.
Я всього лише в сусідній кімнаті.
Я досі я, ти досі ти.
Те, чим ми були разом, Те, чим ми були один для одного
Не змінилося.
Називай мене старим звичним ім'ям,
Розмовляй зі мною невимушено, Як і раніше.
Не треба змінювати тон, Не треба показної скорботи.
Смійся, як ми завжди сміялися,
З наших жартів.
Грай, усміхайся, Думай про мене, молись за мене
Часто про мене говори, Як і раніше,
І роби це природно, Без тягаря на серці.
Життя анітрохи не змінилося.
Вона не була в жилеті.
Хіба треба мене забувати Лише тому, що мене не видно?
Я весь час чекаю на тебе
Десь дуже близько,
За наступним поворотом.
Усе добре.
Медді.
-Медді. -Це було прекрасно, Маделін.
Тепер ми попрямуємо до води, якщо хочете долучитися.
Дякую вам усім, що прийшли.
Медді.
-Молодець, рибко. -Дякую, Морський Вовче.
Стіві, я маю щось тобі сказати.
-Зустрінемося вдома? Я потрібна подругам. -Звісно.
Анно, зустрічаємося в клубі. Я маю розказати вам щось важливе.
-Скоро прийду. -Нумо.
Анно, твоя мама очікує нас обох на вечерю.
От сам із нею і вечеряй.
Анно. Поводься пристойно.
Мені набридла пристойність.
Набридло, що не можна сказати, що я насправді відчуваю.
Бреде, я не хочу далі це робити.
-Що робити? -Я знаю, що ти маєш план.
Хочеш одружитися, народити дітей, мати білий паркан, але…
-Я не можу. -І що тут поганого?
Для тебе нічого. Але я не хочу стати Анною Кареніною.
Хто така Анна Кареніна?
Хтось дуже нещасливий.
Ти що, кидаєш мене під час прощальної церемонії?
Як витончено.
Передай мамі, що я вибачаюся.
Я ж говорила, що вона жива. Усі вважали, що я з глузду з'їхала.
Але я мала рацію!
Ви останні її бачили. Вона була в жилеті?
Я не впевнена
Мій телефон. Я залишила його в човні. Не чекайте на мене.
Здається, що так. Але я сто разів бачила її в цьому жилеті.
Я залишила його в човні. Не чекайте на мене.
-Того дня вона його не одягла! -Може, він був у рюкзаку?
Вона була без рюкзака.
До того ж, Іззі бачила його в кімнаті, так?
Я на 98% впевнена, що він був під ліжком.
-Так. -Гаразд.
Як він був під ліжком, коли вона зникла,
а потім його знайшли у воді, хтось його туди кинув.
Нащо підкидувати жилет?
Хочуть, щоб ми вважали, що вона зникла в морі.
Бачите? Хтось хоче, щоб ми думали, що вона померла.
Але я знала, що Лорен жива.
Так і знала, що ти тут.
Вибачте, я…
Що сталося?
Усе було так, коли ми прийшли. Хтось знав, що ми будемо на церемонії.
-Щось зникло? -Здається, ні.
Усе на місці.
То що вони шукали?
Боже, як холодно.
Іззі, ти щось збиралася розказати?
Так. Я бачила цей жилет у кімнаті Лорен,
коли Шеф ледь нас не спіймав.
Отже, хтось вкрав його, порвав і кинув у воду?
-Отже, хтось до неї добрався. -Так.
-І вона жива. -І вона померла.
Що? Ні.
То нащо удавати, що вона вийшла в море?
-Ні. -Вона померла.
Вона жива. Вона не могла бути в жилеті.
Вона загинула.
Ні. Це добре. Це свідчить…
Навіщо комусь удавати, ніби вона вирушила в море?
-Вони взяли жилет, отже… -Люди.
Востаннє ми її бачили…
Люди!
Ми маємо один із царських скарбів Росії.
-Що? -Що?
Ось що знайшла Лорен.
-Де брошка? -Де вона?
Хтось пробрався сюди та вкрав її.
Переклад субтитрів: Марія Панченко