KAPITEL 7 - MARY CELESTE
LAUREN, DU VIL BLIVE HUSKET OG ELSKET AF ALLE, SOM KENDTE DIG
Er du klar?
Hvad er det?
Det er… en meget gammel russisk tradition.
Når nogen går bort…
…vikler man den her om dem for at redde deres sjæl i al evighed.
Gid, du kunne vikle den om Lauren.
Jeg elsker det russiske sprog, det er så… dramatisk.
-Stille. -Stille.
Du kan nok snart læse alle dem her.
Jeg ved nu ikke med snart.
Du kan sikkert allerede. Hvad betyder det her ord?
-Studere. -Studere.
Jeg kan ikke lære resten, hvis ikke du lader mig læse færdig.
-Kan jeg besøge dig i Moskva? -Hvorfor skal jeg flytte til Moskva?
For at gå til ballet og blive den næste Anna Pavlova.
Lov mig, du ikke bliver den næste Anna Karenina.
Okay.
-Må jeg låne den? -Ja.
Nu vil Laurens sjæl altid være beskyttet.
Min kæreste Maddie, jeg ved, det her er den værste tid i dit liv.
Da min mor døde, troede jeg ikke, jeg kunne stå op og blive ved.
Jeg blev kun ved for min far.
Jeg kan ikke forestille mig smerten ved at miste begge forældre samtidig.
Men du skal vide, at du stadig kan fortsætte,
selv hvis det virker umuligt,
for der er andre, der har brug for dig.
Det har jeg, Maddie.
Dette digt hjalp mig, så nu får du det.
Jeg tror, at alt finder sit rette hjem.
Derfor vil jeg starte en dykkerklub.
Et sted, vi kan være os selv.
-Hold da op. -På havet kan vi være frie.
-Sejt, ikke? Hvad synes du? -Det er perfekt.
-Anna, se det her. -Kom og se.
VI VIL ALTID ELSKE DIG, LAUREN
-Hvordan har du det? -Min nederdel klør.
Du behøver ikke komme. Det er fint, hvis du vil blive hjemme.
Nej, jeg bør være der for de andre.
Men ingen ved, hvad hun var ude for, så hvorfor have en højtidelighed?
Så folk kan tage afsked.
Måske vil du også sige noget til Lauren.
JEG VILLE ØNSKE, JEG KENDTE DIG. VI VIL IKKE GIVE OP!
Hænger du noget på træet?
Jeg ved ikke, hvad det skal være.
Hvad så?
Jeg tror…
Jeg tror, vi skal tage en pause.
Jeg vil ikke såre dig. Men vi har ikke rigtig været…
Det er okay. Vi har ikke været os selv på det seneste.
-Nej. -Skal vi se, hvad der sker over sommeren?
Måske falder vi pladask for hinanden igen.
-Er du okay? -Ja.
Jeg savner hende.
Det gør vi alle.
FARVEL, LAUREN
Er du ikke klar?
Jeg tager ikke med.
Det er du nødt til.
-Du er lidt stædig. -Hvorfor?
Fordi jeg ikke vil til en højtidelighed for en, der lever?
Det er ikke ligetil, og det gør alting meget sværere.
Men jeg ved, at hvis du ikke kommer med, så vil du fortryde det.
Dine venner får nok brug for dig.
-Er du klar? -Ja.
Det er vist på tide, jeg ser fiskene helt tæt på.
Men hvad hvis noget går galt dernede?
Det er det samme som heroppe. Vi hjælper hinanden.
Jeg elsker det foto.
Du tror vel ikke på noget af det her?
Det er pænt. Renee gjorde det godt.
Maddie, nu ikke også dig.
Hør, Stevie, jeg vil gerne tro på, at hun er derude et sted.
Men de fandt hendes jakke.
Vi er her i dag for at fejre Lauren Rose,
en elsket datter og ven.
Det kræver en landsby at opfostre et barn.
Vi samles som lokalsamfund for at sørge over et.
Sorg er prisen, vi betaler for kærlighed,
men når en elsket går bort i så ung en alder…
-Det er skørt. -…kan prisen synes for høj.
Jeg inviterer jer alle til at anskue dette mindetræ,
fuld af elskede minder og en påmindelse om, at Lauren stadig er hos os.
Laurens ven Stephanie vil gerne ære hende.
Lauren er klog.
Lauren er beskaffen. Hun tænker ting igennem.
Det gør jeg ikke.
Jeg hopper ud i det og håber, at beslutsomhed vil løse det.
Men Lauren tænker tingene igennem. Hun træffer ikke forhastede beslutninger.
Håb kan være ubehageligt.
Det kan være lettere at give op, fordi håb kan være ulideligt.
Men vil vi give op, fordi det er nemmere?
Men jeg beder jer, trygler jer alle sammen.
Jeg lyder som en hysterisk teenager, men vil vi bare sidde her,
mens hun venter på, vi finder hende?
-Vi må gå. -Jack?
Laurens pludselige forsvinden var et chok for os alle.
Det er forståeligt, at vores følelser af og til tager over.
Men det var en tragisk ulykke.
Laurens ven Madeline vil dele et digt med os nu.
Døden er slet ingenting
Jeg er blot inde på det næste værelse
Jeg er mig, du er dig
Hvad end vi var sammen Hvad end vi var for hinanden
Det er vi stadig
Kald mig mit gamle velkendte navn
Tal til mig på den nemme måde Som du altid brugte
Skift ikke din tone Fremkald ikke højtidelighed eller sorg
Grin som vi altid grinte
Ad de vittigheder Vi nød sammen
Leg, smil, tænk på mig, bed for mig
Lad mit navn siges Som det altid blev
Lad det blive nævnt uden effekt Uden så meget som en skygge på det
Livet betyder alt, det gjorde
Hun havde den ikke på.
Hvorfor skulle jeg blive glemt Fordi ingen kan se mig?
Jeg venter på jer I et stykke tid
Et sted meget tæt på
Lige rundt om hjørnet
Alt er godt
Maddie.
-Maddie. -Smukt, Madeline.
Dem, der vil, kan gå med os ned til vandet.
Tak, fordi I kom.
Maddie. Maddie. Maddie.
-Godt klaret, lille fisk. -Tak, Søhund.
Stevie, jeg skal fortælle dig noget.
-Senere? Mine venner skal bruge mig. -Ja.
Anna, vi mødes i klubhuset. Jeg skal sige noget vigtigt.
-Jeg kommer. -Kom nu.
Din mor forventer os begge til middag.
-Så kan du spise middag med hende. -Anna.
Manerer, tak.
Jeg er så træt af manerer.
Jeg er træt af ikke at kunne sige, hvordan jeg har det.
Brad, jeg tror ikke, at jeg kan gøre det her længere.
-Gøre hvad? -Jeg ved, du har en plan.
Du vil giftes og få børn og et hvidt stakit, men…
-Jeg kan ikke. -Det er da helt fint?
Ja, for dig, men jeg vil ikke ende som Anna Karenina.
-Hvem er Anna Karenina? -En meget ulykkelig person.
Så du slår op med mig til en mindehøjtidelighed?
Det er ikke så elegant, hvad?
Sig til min mor, at jeg beklager.
Jeg sagde, hun var derude. Alle troede, jeg var blevet skør,
men jeg havde ret!
Havde hun sin jakke på?
Jeg er ikke sikker.
Min mobil. Den er i båden. Bare gå.
Det tror jeg, men jeg har set Lauren have den på en million gange.
Den er i båden. Bare gå.
-Det havde hun ikke. -Kan den have ligget i hendes taske?
Hun havde den ikke på sig.
-Og Izzie så jakken på værelset den dag. -Jeg er 98% sikker på, den lå uder sengen.
-Ja. -Okay.
Hvis den lå der, efter hun forsvandt,
og den så er i vandet, så smed nogen jakken i.
-Hvorfor plante en jakke? -Vi skal tro, at hun gik tabt til søs.
Nogen vil have os til at tro, at hun er borte.
Men jeg vidste det. Lauren er stadig derude.
Jeg tænkte nok, du var her.
Undskyld, jeg…
-Hvad skete der? -Vi fandt det sådan.
Nogen vidste, vi var til mindehøjtideligheden.
Tog de noget?
Nej, alt er her vist.
Det hele er her.
Hvad ledte de så efter?
-Det er iskoldt. -Izzie, havde du ikke noget at fortælle?
Jo. Jeg så jakken på Laurens værelse, da politichefen næsten fangede os.
Så nogen rev den i stykker og plantede den i vandet.
-Nogen fik fat i hende. -Ja.
-Så hun er i live. -Hun er død.
-Hvad? Nej. -Hvorfor så iscenesætte en drukning?
-Nej. -Hun er død.
Nej. Det betyder, hun ikke tog sin jakke med.
-Hun er død. -Nej, det er godt.
Hvorfor så iscenesætte, at hendes jakke skyllede ud?
-De tog den, så… -Venner.
Sidst vi så hende…
Venner!
Vi har en russisk kronjuvel.
-Hvad? -Hvad?
Lauren fandt den.
-Hvor er brochen? -Hvor?
Og nogen har brudt ind og stjålet den.
Tekster af: Niels M. R. Jensen