SERIÁL NETFLIX
Jak, co, kde, proč?
Co, kde, proč?
Jak, co, kde, proč?
Co, kde, proč?
Vědátorka Ada Twistová
zjistí, jaká je odpověď.
Tady dole, tamhle taky,
věda je všude, kam se podíváš.
S Iggy Peckem, architektem
a Rosie Revereovou, inženýrkou.
Tolik práce, a i ty můžeš pomoct!
Záhada, hádanka, rébus či neznámá.
Divy k objevení a hypotézy k ověření.
Věda je nejlepší!
Vědátorka Ada Twistová
musí zjistit, jaká je odpověď.
Věda je všude, vytváří hypotézu,
docvakne jí to, protože to je vědátorka Ada Twistová!
Pozorování hudby.
Šest, sedm, osm.
Jo, tolik židlí by mělo stačit. Dobrá práce, Iggy!
Teď už nám chybí jen velkolepý nástup.
Jsem tady!
Máme programy? Mňamky? Lístky? V kolik přijdou?
Většinou mám otázky já.
Promiň. Od té doby, co mě teta Rose učí hrát na klavír, tak jsem se zlepšila.
Nemůžu se dočkat našeho prvního sobotního koncertu z obýváku!
Taky se těším.
Jsem nervózní. A nadšený! Ale hlavně nervózní.
Vše je připravené.
Židle, lístky, programy a nástroje, samozřejmě.
Mé hudební kádinky! Kde se hudba setkává s vědou.
A moje Bum bum bubny. Nejsou krásné?
Je to jako mrakodrap z bubnů. Říkejte mi Iggy Peck, architekt bicích.
Pro mě je to míň o hlasitosti a víc o designu.
- Ahoj! - Čauky.
Tohle je hustý klavír, pane a paní T.
Měla bych zahrát pěkné hopsavé céčko.
Takhle mluví o hudbě teta Rose.
Je hezké vidět tuhle věc v akci.
Pamatuješ, jak jsi mi hrával?
Pořád to dělám, zlato.
Napadlo mě, že bych v garáži vylovil basu a zajamoval si v sobotu ráno s vámi.
To zní lahodně! Dám si jahodový.
Táta myslí hudební jam, Iggy.
Když si vymýšlíš hudbu na místě, jen tak pro zábavu.
To zní úžasně a zároveň je to zklamání.
- Přinesu ti jahodový džem. - Super. Díky, pane Twiste.
Hodina, všichni. Hodina!
Stal se z tvého bratra lidský budík?
Ne, slíbil, že bude jevištním manažerem.
Dokud budu moct zahájit show kouzlem.
Vytáhnu králíka z klobouku.
Jedna hodina.
Hodina? Doufám, že jsem dost cvičil!
To zní jako věčnost.
- Dáme si zkoušku. - Fajn, nebudu mít nervy.
Nevím, jak to funguje, ale máma to tak říká.
Skvělý nápad. Nejdřív potřebujeme pořadí.
To mi nikdo neříkal.
Myslím tím, kdo půjde první, druhý a třetí.
Můžeme hrát spolu.
Ale publikum neuvidí náš talent.
Iggy, půjdeš první.
Tvé bum bum bubny probudí publikum!
Ale oni už budou vzhůru.
Nemusí to být moc nahlas, že?
- Možná se můžu předvést. - Ada bude hrát na kádinky.
Dýdžejka Kádinka v laboratoři.
Pak budu hrát já.
Cvičila jsem celé týdny. A jsem fakt dobrá.
Když hraju, tančí mé prsty po klávesách.
Jako tancovat polku na klapkách.
Takhle.
Kam zmizel můj talent?
Teta Rose bude zklamaná, až mě uslyší.
Víš, co pomůže? Věda!
Mohli bychom to vyřešit vědeckou metodou.
Vědecká metoda!
Udělejme pozorování.
Takže začneme otázkou,
výzkumem, vytvoříme hypotézu
a pokusem ji otestujeme.
Co jsme zjistili?
Uděláme závěr,
všechno to zapíšeme a předáme výsledky.
To je vědecká metoda!
Měli bychom začít s…
hipo-sissi-misu!
Hypotézu! Představíme si vysvětlení.
Mám hypotézu! Žáby.
- Žáby? - Pokračuj.
Když jsem byl nemocný, zněl jsem vtipně a máma říkala, že mám v krku žáby!
Možná se nějaké dostaly do klavíru.
Ověřme naši hypotézu pohledem dovnitř.
Ne. Žádné žáby.
Jen prach.
Nebo zlý vílí prach?
Možná víla, která nesnáší hudbu,
se snaží zastavit náš recitál rozsypáváním zlého vílího prachu.
Zajímavá teorie. Ověřme ji.
A už žádný prach. Do toho, Rosie. Zahraj něco.
Asi to nebyl vílí prach. Byla jsem si tak jistá.
Možná jsou to moje prsty. Teta Rose říkala, že je musím rozcvičit.
To musí být ono. Nejsi rozcvičená.
Takže jim musíme dát dobrý trénink!
Moje prsty jsou v nejlepší formě.
Zkusili jsme vše.
Kdybychom věděli, co je špatně, spravili bychom to!
Tak mě tu nechte a udělejte to beze mě.
No tak, Rosie! Vědci se nevzdávají. Máme elán.
Tady je želé kinklátko?
Proč se to kinklátko tak kinkle?
Důležitější otázka je, co je to za zvuk a proč je čím dál hlasitější?
Je to jednorožcosaurus!
Kryjte se!
Myslím, že to není jednorožcosaurus.
Táta si rozehřívá basu v garáži.
Tvůj táta umí rozeznít basu jako jednorožcosauruse? Super!
Nebo zvuk tátovy basy rozkinklal želé kinklátko!
To musíme vidět.
- Čau, děti. - Čau, tati!
Zvuk tátovy basy opravdu rozkinklal želé kinklátko.
Četla jsem o tom a zapsala si to do Velké knihy objevů a vynálezů.
Pojďte.
Kam jdete? Už je to dávno, ale nemyslel jsem, že hraju tak zle.
Načítám laboratoř.
Tady mám poznámky.
Zvuk vysílá malé molekuly vzduchu, což z nich dělá zvukové vlny.
Dobrej trik.
Ale vlny jsou moc malé, abychom je viděli.
Ale tátova basa je tak hlasitá, že zvukové vlny rozkinklají kinklátko.
Takhle!
Škoda, že nejde vidět zvuk Rosieiny hry.
Pak bychom zjistili, proč je to tak zlé.
- Promiň, Rosie. - Je to pravda.
Iggy, ty jsi génius!
- Jo? - Tomu věř, Iggy.
Teda, jsem. Já jsem!
Proč?
Protože možná existuje způsob, jak vidět její hudbu. Osciloskopem.
Samozřejmě! Ó-cílo-skop!
Teda, o-silo-o. Ne, to není ono.
Osciloskop. Stroj, který ukazuje zvuk jako čáry na monitoru.
Navrhnu jednoduchý, co vyrobíme.
Vypadá to, že ho uděláme z… Uvidíme.
Starého mobilu, televize, deštníku…
A tří želé bonbonů.
- Na co to želé? - Do pusy.
Dáme se do práce.
Skvělá práce, vy dva. Pojďme ten osciloskop zapnout.
Dobře, Rosie. Můžeš začít.
Deset minut do představení.
- Co? Jak se tam dostala? - Musíme si pospíšit.
Osciloskop funguje.
Ale má takhle vypadat hudba?
Je to vachrlaté.
Tati, zahraj něco zábavného.
Máte štěstí. Přezdívají mě pan Zábavný.
To vypadá muzikálněji.
To znamená, že to ladí.
Vidíte, jak jsou ty čáry pravidelné? Tak to poznáte.
To je boží!
Teď ty, Rosie.
Ty dva zvuky vypadají úplně jinak.
Hudba pana Twista dělá hladké čáry a hudba z klavíru je má vachrlaté.
Hladké čáry značí, že je basa naladěná,
ale ty vachrlaté znamenají, že je klavír rozladěný.
Takhle to vypadá a zní.
Jo! Takže za to nemůžu já a ani můj talent.
Spravíme to.
Musíme ty struny správně dotáhnout,
dokud nebude naladěný.
Zahraj céčko, Rosie.
To je ono. Zahraj něco.
- Hurá! - Jsem zpátky!
Je tu publikum. Nula minut, lidi. Nula minut.
Show začíná.
Paráda!
Ano.
Hezký.
Dámy a pánové, na poslední chvíli došlo ke změně.
Místo sól vám s kamarády zahrajeme jako skupina.
Tak jsme dnes vyřešili velký problém.
A tak nám to jde nejlíp. Společně.
- Je čas vytáhnout toast. - Proč?
Protože je čas na džem!
Ale ne moc nahlas.
- Hej! Jo! - Jo!
- Dobře! - Jo!
Mám nápad. Představme si jiného vědce. Pojďte!
Ahoj, jsem Susan Miziker.
A já jsem doktor Avila. Jsme oba doktoři audiologie.
Dnes vám povíme o tom, jak fungují uši
a jak slyšíte zvukové vlny.
Lidé k nám chodí, když mají problém se sluchem.
Měříme, jak lidi slyší.
Ať už slyšíte tiché šeptání…
Ahoj, jak se máš?
Nebo hlasité zvuky!
Takže při mluvení se zvuk dostane až…
- Do mého ucha. - Tam.
Ucho nasává zvuk do bubínku.
Bubínek vibruje zvukovou vlnou
a pak kostičky, které jsou za ušním bubínkem,
vysílají vibrace do vnitřního ucha.
Tam je hlemýžď.
Je výjimečný, protože proměňuje vibrace zvuku na
signály, které jsou odesílány do mozku, takže mozek ví, co slyšíte.
Zajímavost!
Ušní maz je ve skutečnosti dobrý.
Chrání vás před prachem, bakteriemi a plísňovými infekcemi.
- Dokonce i před hmyzem. - Fuj!
Nebylo to super? Věda je nejlepší!
Deštivý den.
Ještě pár barev a obrázek jednorožce bude hotový.
Jednorožci milují barvu!
Taneční parket je skoro hotový.
A čepičky jsou dost třpytivé.
Jejda.
Mooshu, teď jsi z klanu třpytků.
Teď jsou na mém prstu.
Proč je nemožné dostat třpytky z prstu?
- To je otázka pro složky s otazníkem. - Skvělá otázka.
Mám otázku. Proč to vypadá jako by se na dvorku zřítila duha?
Pořádáme oslavu k…
mezigalaktickému dni jednorožců!
Nikdy jsem o tom neslyšel. Musí mít všechny barvy duhy? A konfety?
Barvy jsou pravidlo číslo jedna mezigalaktického dne jednorožců.
Konfety jsou mým pravidlem číslo jedna celý život.
Pravidlo číslo dvě dne jednorožců je mít jednorožčí piknik.
A pravidlo číslo tři, musíš udělat jednorožčí tanec jménem…
Jednorožčí úprk!
- Hej! - Jejda.
To byla zábava.
Přidej se, Arthure.
Jo. Jednorožci milují lidi.
Čím víc, tím líp. To jsou základní počty.
Možná. Dám si tenisový trénink, než začne pršet.
To dává smysl. Nechceš zmokno…
Zmoknout?
Koukněte na ty mraky!
No, ne všechny mraky jsou dešťové mraky. Že jo?
- Jasně. Ale tyhle jsou. - Jak to víš?
Protože to jsou nimbostraty.
Nimbo-co-ty?
Nimbostraty. Jsou nízké, šedé a roztahané po celé obloze.
Když přijdou, obvykle to znamená, že bude hodně…
Pršet. Rychle, sbalte to.
Vypadá to, že to neutrpělo velkou újmu.
Neutrpělo? V dešti nemůžeme slavit.
Proč ne? Málo známá fakta o jednorožcích.
Milují déšť!
Alespoň já jo.
Co na něm nemilovat?
Vlhkost ve vzduchu vytváří mraky,
které se promění v déšť. A to je fascinující.
Ale naše věci budou mokré. A my taky!
Možná můžeme mít naši party v dešti, aniž bychom se namočili.
Potřebujeme nápad.
Déšť nápadů!
Nápady, mít nápady.
Nadhoď, co tě napadne. Každý nápad zapadne.
Nápady, mít nápady.
Vezmi přátele a zjisti, jak, co, proč.
Nápady, mít nápady.
Ať se naše představivost stane skvělým novým výtvorem.
Když máme nápady, nápady, nápady.
Hej!
Co kdybychom udělali zaháněčku deště?
Hezký!
Ale stavba může chvíli zabrat a bude po Mezigalaktickém dni jednorožců.
Pak by to bylo k ničemu.
Potřebujeme něco jiného.
Můžeme udělat stan z deštníků.
Ale co mezery mezi deštníky?
Rozhodně moc děravý.
Ale mohli bychom udělat velký deštníkový stan.
Méně děravý, tak by na nás nepršelo.
Mohlo by na nás pršet po stranách.
- Jo, chápu! - Pravda.
Postavme něco, co nás zakryje.
- Jako boudu? - Jo!
To by šlo. Jdu stavět.
Posečkej, Rosie.
Ještě nemůžeme stavět. Nejdřív to musíme navrhnout.
Víš, promyslet to, naplánovat, nakreslit to.
Máš pravdu. Byla jsem nadšená. Nepředbíhat.
A to se nám na tobě líbí.
Možná čtvercová bouda. Dost velká na jednorožčí úprk.
Se šikmou střechou. Líbí se mi, jak vypadají!
A co tohle?
- Super. - Vypadá to dobře.
Takže to teď můžu postavit?
- Jo! - Jo!
Jo!
Jen co si vezmeme výstroj.
Úžasné!
Bouda je hotová!
Super! Zkusme ji.
Máme parket na mokré zemi.
A deku na piknik.
Zdá se, že můžeme mít piknik.
Čupr! Musíme otestovat zdi, jestli ustojí…
jednorožčí úprk?
Stěny se hýbou.
Rychle! Pryč! Pohněte, jednorožci, pohněte!
- Páni! - Ach jo.
- Špatné zprávy, potřebujeme jinou boudu. - A dobré zprávy?
Kaluže!
Lidi, vím, co potřebujeme pro naši novou boudu!
Měli bychom dát nosníky do tvaru „X“.
Říká se tomu příčníky. Podepřou zdi!
Teta Rose mi to ukázala při stavbě domu pro panenky.
- Jo! - Jo!
Teď s příčníky a stylovou rovnou střechou.
Líbí se mi ten design.
Mně taky. Otestujme ji.
Nejdřív piknik.
Zatím dobrý. Prostorné a suché.
Další je zatancovat si jednorožčí úprk.
Jo!
No tak.
Zdi se ani nepohly!
Střecha padá.
Nemůžu se hýbat!
Iggy!
Jéje. Fakt jsem si myslela, že to bude fungovat.
- Já taky. - Pojďme uschnout a promyslet si to.
Udělali jsme dvě boudy, ale ani jedna nefungovala.
A když to nespravíme, nestihneme Mezigalaktický den jednorožců.
Hele, jsme vědci, ne?
- Jasně. - Jo.
- A vědci se vzdávají? - Ne.
Protože máme elán!
Elán! Jo!
- Nevím, jestli ho mám. - Máš.
Pojďme se podívat, co se pokazilo, abychom to napravili.
Tak teď už si rozumíme.
- Načítám laboratoř. - Paráda!
Jo.
Dobře, udělali jsme naše boudy. Pojďme se na ně podívat.
- Na mé boudě spadly zdi. - Jo.
A na mé zůstaly zdi, ale střecha se zhroutila.
Tak proč se nezřítily zdi na boudě Rosie?
Možná proto, že jsem použila příčníky. Ale proč spadla střecha?
Rosie měla rovnou střechu,
takže posbírala všechnu vodu, byla moc těžká a zhroutila se.
Šikmá střecha byla víc než jen dobrý design, Iggy.
Voda po ní stekla.
Myslím, že mi to teď docvaklo.
Obě měly něco, co fungovalo a něco, co ne,
co takhle postavit boudu, co bude mít zdi z návrhu od Rosie
a Iggyho střechu, aby voda stekla?
Líbí se mi to.
Mně taky. Pospěšme si, abychom si mohli užít…
Mezigalaktický den jednorožců!
- Jo! - Jdeme na to.
Úžasná klisna.
- Jo! - Pojďme to zkusit.
Je to skvělé na piknik.
A teď okamžik pravdy.
Jednorožčí úprk!
Hele, zdi se nehroutí.
- A střecha je na místě! - Páni!
Pěkný! Pojďme to dokončit.
Ale ne, Rosie.
Déšť ti rozmazal obraz.
Vypadá to ještě líp. Jednorožci milují smíchané barvy.
Je to kouzelnější.
Hej, hustá bouda.
Chceš jít dál, Arthure?
- Jasně. - Potřebuješ čepičku.
A jedna pro tebe, Mooshu!
Ado, mohla bys prosím podat duhové třpytky?
Ty třpytky jsou výborné. Musí být jejich sezóna.
Dal bych si třpytivou duhovou šťávu!
Ta duhová šťáva je tak osvěžující.
I Mooshu chce.
A teď je čas na…
jednorožčí úprk!
Mám nápad. Představme si jiného vědce. Pojďte!
Ahoj, jsem Eletrice Harris a jsem architektka.
Dnes vám ukážu jeden z domů, co jsem navrhla.
Pojďme!
Jakoukoli budovu nebo objekt, do které vstoupíte, navrhl architekt.
Může to být nemocnice, škola, knihovna, váš domov.
Takže pro každou budovu, kterou navrhujeme, děláme plány.
Říká se jim nákresy.
Jsou v nich zdi, okna
a dveře.
Zakreslujeme tam i záchod.
Stejně jako máme v těle kostru, budovy mají to samé.
Říkáme tomu skelet.
Nejdůležitější při stavbě budovy nebo domu je se ujistit, že ustojí působení vlivů.
Déšť, vítr, bouřky.
Takže dvě důležité konstrukční složky pro stabilitu objektu
jsou nosníky, které jsou horizontální
a svislé sloupy.
Takhle vypadají v nákresu dveře.
A takhle to vypadá na stavbě.
Takže tohle bude náš nosník a tohle jsou naše sloupy.
Tady je hotový produkt dveří.
A jestli si dokážete představit, že ten nosník je nahoře
a sloupy jsou po stranách.
Zajímavost!
Architektura byla i na olympiádě.
Soutěžící museli navrhnout sportovní strukturu.
Nebylo to super? Věda je nejlepší!
Překlad titulků: Kateřina Richard