„Gražesnės plunksnos“.
Graži diena paukščiams stebėti, pone.
Nematau čia jokių paukščių, Marse.
Turbūt visi išskrido pietauti.
Gal pamėtom į krepšį?
Turėk kantrybės. Jie tuojau atskris.
Tau tikrai patiks stebėti paukščius, pone.
Man patinka stebėti todėl, kad visi paukščiai - skirtingi.
Kokiu paukščiu tu norėtum būti?
Nežinau. Kokiu nors spalvingu.
Gal kaip šitas.
Puikus pasirinkimas, pone. Tai - mėlynasis kėkštas.
Jį galima atskirti iš ryškiai mėlynų plunksnų.
Galėčiau būt mėlynuoju kėkštu. Man tinka mėlyna.
Pažiūrėk į tą mažylį.
Ką apie jį rašo tavo paukščių knygoje?
Pažiūrėkim.
Manau, tai galėtų būti retas Šveicarijos kalnų paukštelis.
Būtų smagu turėt tokią didelę plunksną.
Žiūrėk, dar vienas.
Kas tavo knygoje parašyta apie rožines plunksnas?
Tai galėtų būti arba rausvoji lakštingala, arba trumpakojis flamingas.
Ar kada pagalvojai, kokiu paukščiu norėtum būti, Marse?
Dažnai apie tai galvoju, pone.
Tai - besijuokianti kukabara.
Jos pasižymi savo išskirtiniu juoku ir yra labai populiarios.
Ne tokios populiarios, kaip šis. Tai bent gražuolis.
Kokia nuostabi diena pailsėti ir pasidžiaugti gamtos dovanomis.
O aš galvojau, kad gamtoje galima pailsėti.
Pažvelk į medį.
Pažiūrėk, koks gražus geltonas paukščiukas.
Mieliausias iš visų, kokį teko matyti.
Paprastas, bet su charakteriu.
Kaip mėgstu kartoti, Marse,
charakteris daug ką reiškia.
Sutinku, pone. Labai teisingai.
Labai juokinga.
„Vargas dėl apklotėlio“.
Klausyk, Linai.
Eik ten ir bėk į namų bazę.
Gerai, Čarli Braunai.
Tik mano brolis gali atsinešt apklotėlį į beisbolo rungtynes.
Užtat jis - geras atmušėjas.
Kuo greičiau apibėga visas bazes, tuo greičiau grįžta pas savo apklotėlį.
Norėčiau pamatyti.
Puikus smūgis. Bėk, Linai!
Namų bazė!
- Jėga! - Šaunuolis, Linai!
- Sakiau? - Varge mano!
Negaliu patikėt, kad panelė Otmar leidžia tau neštis apklotėlį į mokyklą.
Tai - vaizdinė priemonė.
Šiuo metu tyrinėjame didžiausius Europos laivus.
Žemė!
Mulkis.
Nupirkau mums spragintų kukurūzų.
Bet dėžutę laikysiu aš. Vaišinkitės.
Taip nesąžininga! Aš nepasiekiu!
Kai grįšim namo, būtinai išskalbsim apklotėlį.
Nuostabus filmas.
Veikėjas gyveno oloje visiškai vienas, nė televizoriaus neturėjo.
Todėl, kad jis - vienišas vilkas.
Manau, kad ir tu taip galėtum.
- Ir aš taip manau. - Tu?
Tu negali išgyventi nė dienos be savo apklotėlio.
Galiu.
- Įrodyk! - Gerai.
Galiu dabar pat.
Mano broli, vienišas vilke.
Dar pažiūrėsim.
Sakiau?
Neišbuvai nė penkių sekundžių.
Tas suolas - su rakštimis.
O jei padėtum ant minkštos žolės?
Čia yra vabalų.
Pasiduoti nėra gėda.
Šitas vienišas vilkas nė už ką nepasiduos.
Štai, Snūpi, imk mano apklotėlį.
Tik gerai juo rūpinkis.
Saugok jį nuo tiesioginių saulės spindulių
ir išskalbęs jokiu būdu nekrakmolyk.
Ir džiovinti reikia švelniu režimu!
Snūpi, vakarienė!
Aš ramus.
Esu tikras, kad Snūpis tinkamai rūpinasi mano apklotėliu.
Atidavei Snūpiui savo apklotėlį?
Ką tu sau galvojai?
Pamaniau, kad galiu gyvent kaip tas veikėjas iš filmo -
vienišas ir be nieko.
Vienišas vilkas.
Bet man nieko neišeina. Joks aš veikėjas. Ir joks vilkas.
Negaliu gyventi oloje be televizoriaus!
Kaip sekas, Linai? Atrodai liūdnas.
Viskas labai gerai.
Aš visai nepasiilgstu savo minkšto ir raminančio apklotėlio.
Šaunuolis.
Snūpi! Kur mano apklotėlis?
Atidavei apklotėlį paukščiui?
Na, kur jis?
Taip ir žinojau! Dingo mano apklotėlis!
Toks vienišas ir liūdnas.
Kodėl buvau toks patiklus?
Ten jį padėjai?
Paslėpei krūmuose?
Paslėpei medyje, kad jam nieko nenutiktų. Nebloga mintis.
Čia jo nėra.
Palaukit manęs!
Supratau.
Užkasei kaip piratų lobį, kad niekas, išskyrus mus, jo nerastų.
Nematau jo.
Tikrai žinai, kad užkasei būtent čia?
Aš…
Bičiuliai?
Turbūt toks ir yra gyvenimas oloje.
Filme viskas atrodė smagiau.
Mano apklotėlis!
Jūs mane išgelbėjot.
Daugiau niekada manęs nepalik, mano drauge.
Sakiau, kad neišbūsi be jo nė dienos.
Vienišas vilkas, atseit.
Vieniši vilkai - pervertinami. Man labiau patinka gyventi gaujoje.
Eime, bičiuliai. Pavaišinsiu jus limonadu.
Palaukit manęs!
„Kartą debesyse“.
Gražūs tie debesys, tiesa?
Panašūs į didelius ir purius cukraus vatos burbulus.
Moksliškai kalbant,
debesys yra sudaryti iš ledo dalelių ir dulkių, pone.
Šitas panašus į legendinį garvežį
„Skrajojantis škotas“.
Ką tu matai, Linai?
Šitas debesis pagal formą, šviesas ir šešėlius primena Rodeno skulptūrą.
Gal tai - „Mąstytojo“ eskizas.
Ką tu matai, Čarli Braunai?
Na, norėjau sakyti, kad akmenį, bet persigalvojau.
Aš tai nieko nematau. Tik debesis.
Pasitelk vaizduotę.
Štai ten.
Tas debesėlis panašus į ledų ragelį.
Puiku. Aš nieko nematau, o dabar dar ir valgyt užsimaniau.
Dabar tas ledų ragelis tapo panašus į šuns kaulą.
Tikrai. Labai panašus.
Matai tuos besisukančius debesis?
Tai - kamuoliniai debesys.
Jie primena vandenyno bangas.
O kas ten?
Tai - paukščiai, Sele.
Kodėl manęs niekas neklausia, ką matau, kai žiūriu į debesis?
Ką tu matai?
Ryklį!
Milžinišką ryklį su didžiuliais baltais dantimis.
Žiūrėkit, ryklys dingo.
Atsirado negyvenama sala.
Dabar tas debesis atrodo labai ilgas.
Visi žinom, ką tai reiškia.
Tas debesis - nebe sala. Jis…
Vulkanas!
Viskas! Man nusibodo.
Gulim čia jau pusę dienos, o nieko gero taip ir nepamačiau…
Pala! Štai ten. Kažką matau.
Pagaliau kažką pamačiau!
Baisuoklis dinozauras.
- Taip. - Ir aš matau.
Tik pažvelkit.
Dabar jis panašus į arkliuką.
Buvo smagu.
Reikėtų dažniau tai daryti.
- Taip. - Teisingai.
Kas galėjo žinot, kad debesys gali papasakot tokių įdomių istorijų?
Atrodai pavargęs, Snūpi.
Pabandyk žiūrėti į debesis.
Tai labai ramina.
SUKURTA PAGAL ČARLZO M. ŠULCO PIEŠINIŲ SERIJĄ „RIEŠUTĖLIAI“
Išvertė Laima Banionienė