ПРО ДЖОАН
Режисер Лорен Ларів'є
Мене звати Джоан. Джоан Верра.
Французькою ім'я здається чоловічим.
Але воно звичне для Ірландії, звідти родом мій батько.
Просто Джоан.
Ненавиджу, коли мене звуть Джоанною.
А так часто буває.
Дехто навіть каже Джон. Як Джон Уейн. Це абсурдно.
Я Джоан.
Я народилась на початку 60-х.
Мої батьки познайомились у місті Сен-Назер.
Моя мама була вільна і, я гадаю,
неймовірно закохана.
Тато у 18 років приїхав з Ірландії
і працював у порту.
Він зустрів мою маму за обідом на лайнері "Франція",
11-го травня 1960-го року.
Я думала, існує підтвердження тієї зустрічі.
Але ні.
Я навіть думала, що тримала в руках фото,
на якому вони стоять біля лайнера,
серед радісного натовпу.
Звісно, це вигадка.
Цю світлину я собі нафантазувала.
Я так часто чула цю історію, що повірила в неї.
Ось так створюються спогади.
ПЛАТФОРМА 1
Вибачте, мем, вам потрібно сісти на потяг?
На жаль, він затримується. Вам доведеться ще зачекати.
-Дякую, ви дуже люб'язні. -Прошу.
Я Даг.
Я Джоан.
Одного разу ти маєш заплатити справжніми грошима.
Дати мені купюри та монети.
Ти знаєш, як вони виглядають?
І не думай, що мене можна купити цими перлами.
Дякую, Вірджиніє.
Думаю, можна обчищати кишені солідних чоловіків,
вони ще встигнуть заробити грошей.
Але красти у старенької...
Мені це видається огидним.
Жахливий вчинок.
Ти про бабцю?
Ні, ці перли були несправжні.
Але це не важливо.
Я серйозно.
Ти ж її зовсім не знаєш.
Може, вона вдова.
А це намисто - єдине, що залишилось на згадку про чоловіка.
Воно їй дороге, навіть якщо перли несправжні.
Коли вона тримає його в руках, згадує свого чоловіка.
А може все навпаки?
Можливо, вона жахлива людина.
Вона зла і жадібна. А її чоловік повісився,
адже більше не міг витримати життя з нею.
Я вважаю, вона зірвала це намисто з шиї своєї мами,
поки та помирала на ліжку.
Шукаєш собі виправдання?
У бізнесі немає місця почуттям.
Якщо ти така праведниця,
чому ж ти тоді не втрутилась?
Подобається працювати нянею?
Більш-менш.
Дівчата приємні.
Їхній батько не збоченець.
Або він ретельно це приховує.
Мати обожнює Шарля де Голля.
Кожного дня про нього говорить.
Вочевидь, вони вже давно не сплять в одній кімнаті.
З нами такого не буде, правда?
Що вам потрібно?
Я Даг.
Ми на місці.
У 13-му сторіччі тут відбувались судилища.
Це були не зовсім суди...
Вони закривали обвинувачуваного в клітці,
перевертали і годинами тримали.
Якщо людина помирала, її визнавали невинною.
А сім'я цієї людини отримувала лист із вибаченнями.
Але, якщо ця людина, якимось дивом,
витримувала тиск внутрішніх органів на легені,
її визнавали винною і спалювали живцем.
Втекти було неможливо.
Винний або ні - результат той самий.
Що сталось?
Нічого.
- Я сказав щось не те? - Ні, всё добре.
Просто...
я дивно себе почуваю.
Але все добре.
Ти тремтиш.
Вже не можеш працювати?
Так, це вже давно в минулому.
Та й ця робота не була дуже вигідною.
Ти і сама це знаєш.
І рівень стресу високий.
Адреналін.
А чим же ти займався?
Різними справами.
Приймав рішення.
Завжди хибні.
Потребуєш допомоги? Тобі потрібні гроші?
Вибач, я...
Я занадто тисну?
Ні, ти завжди тактовна.
Дякую, проте не треба.
Я приїхав до Парижа не за грішми. Я хочу побавити свою дочку.
Багато років не бачив.
Вона теж вже немолода.
Вона працює в банку, у юридичному відділі.
Захоплююче, правда?
Ти досі живеш в Дубліні?
Так, або ні. По-різному.
Зараз у мене виникли деякі житлові питання.
А у тебе з житлом все добре?
Завжди любив твій сміх.
Отже, ти працюєш у видавництві.
Так, все якось...
ось так склалось.
Якби ти знала, як сильно я хочу тебе обійняти.
Дозволиш?
Мені ніяково - увесь час говорю лише про себе.
Нічого.
У тебе є діти?
Син.
Чудовий хлопець.
Від неймовірного чоловіка, якого я кохала до бестями.
Як тобі пощастило.
Впевнена, він мене теж кохав.
Зараз вже не кохає?
Ми не спілкуємось.
Таке трапляється.
Дуже часто.
І з дуже хорошими людьми.
Дозвольте допомогти.
Як шкода. Ця сумка дуже стара.
Дякую вам за допомогу. Красно дякую.
Навіщо люди це п'ють?
Тому що, це смачно.
Ні, смак жахливий.
Ти ображаєш моїх клієнтів. Не треба.
Смак стає краще після третьої-четвертої порції.
Або п'ятої чи шостої?
Потім починаються такі танці.
Скучила за домівкою?
Ти тут щаслива?
Ти не зможеш поїхати.
Я не хочу їхати.
З тобою він сильно змінився.
Став більш цікавим.
Мені в це важко повірити.
Ніколи не бачила його в такому гарному настрої.
Отже, не бачила його зранку.
А може бачила?
Так, бачила. Декілька раз.
Дуже давно.
Ви були разом?
Тоді ми були дуже юними.
Ти досі його кохаєш? А він тебе кохає?
Ні, він давно розлюбив мене.
Якщо вона тебе ображає, скажи мені.
Я розберусь.
Даг, а ти все такий же чарівний.
Вірджинія мене не ображає.
- Навпаки, я дізналась багато цікавого. - Наприклад?
Як готувати коктейлі з ціанідом.
Фергусе, принеси мені склянки.
Давай.
Фергусе, склянки?
Так добре?
Раз, два...
Три...
Чотири...
Міс, ви йдете з нами.
Все буде добре.
Виродки!
Ми шукали тебе тижнями.
Не починай.
Моя дівчинка.
Що таке?
Скоріше викличте лікаря!
Натан - краще, що є в моєму житті.
Усі матері так кажуть, але це щира правда.
Не скажу, що він врятував мені життя
або зробив його змістовним.
Я не вірю в такі нісенітниці.
Відомо, що життя не має сенсу.
З дитиною або без.
Мадам, потушіть цигарку.
Так, зараз, вибачте.
Тато, потримай його.
Тім Арденн слухає.
- Це я. - Так?
Хто?
Мадам, думаю, ви помилились номером.
Мадмуазель.
Пробачте, мадмуазель, але зараз в мене немає часу.
Моя дружина зникла.
Я кажу "дружина", але ми не одружені.
Ненавиджу будь-які обмеження.
Так набагато легше.
Так, звісно, я все розумію.
Якось ввечері вона просто пішла.
Навіть нічого мені не сказала.
Просто промовила: "Не хвилюйся".
Після таких слів люди зазвичай починають хвилюватись, еге ж?
Так, не дуже розумний вчинок.
Мені шкода, коханий.
Нічого.
Я можу хоч зараз приїхати, якщо хочеш.
Ні, не треба. Все добре.
Ця подорож йде мені на користь.
І ще раз.
Потрібен доброволець.
В чому твоя слабкість?
Скажу так, слабкі сторони - щедрість та надмірна щирість.
Вони мене часто підволять.
Він питає про прийом
і твої відчуття.
Є думки?
Він не прикриває спину.
Вірно.
Я казала, що це як маджонг.
Почнемо з початку.
Цей чоловік не дуже люб'язний.
Чому ти так кажеш?
Дідусь часто падає на підлогу.
Дідусь зовсім не проти.
Ще раз.
Вчиться падати і підійматись.
Життєва метафора.
Падати - боляче. І все.
Натан, вони нам брешуть.
Що вона задумала?
Майже готово.
Чому так довго?
Пробач, не могла знайти сумку.
Пішли.
Я намагалась опиратись.
Та це неможливо контролювати.
Я знову відчуваю...
себе живою.
Звісно, я не почувалась мертвою.
Я навіть не сумувала.
Я вже була дуже щасливою.
Але зараз...
щастя стало більше.
Не знаю, до чого це приведе,
але я хочу це пережити.
Ви навіть поговорити не можете.
Ти помиляєшся.
Ми чудово спілкуємось.
Говорять наші тіла. І вони не брешуть.
Мама, ти верзеш якусь дурню.
А як же тато?
Я люблю Джеймса і завжди любитиму.
Це не проблема.
А я думаю, що це проблема.
Розкажи йому все.
Ні.
Ти маєш все йому розповісти, відмовляюсь це приховувати.
Ти справді цього хочеш?
Нічого я не хочу.
Візьми на себе відповідальність.
Тобі час іти, дорогенька.
Я не можу нічого відкладати.
Навіть, якщо ніч ляже важким тягарем
на мої плечі.
Навіть, якщо сором'язливий світанок десь забарився.
Я не буду відкладати своє життя
до нового сторіччя.
І кохання не проганятиму,
як і подих звільнення.
Ні, серце не можна поставити на паузу.
Що відбувається?
Я не хотіла, щоб усе вийшло ось так.
Я хотіла віднести речі,
а потім повернутись.
Я йду від тебе, Джеймсе.
Куди ти йдеш? Що відбувається?
Я йду і все на цьому.
І все?
Це кінець?
Я переїжджаю до Японії з Казуо.
З Казуо?
До Японії?
Але ж я тебе кохаю.
Так, знаю.
Я теж тебе кохаю.
Я на тебе не ображаюсь.
Ти майже хороший.
Я ходила до адвоката.
Тобі залишиться фірма мого батька. Грошей вистачатиме.
Я зрікаюсь свого статусу жінки та матері.
Ти занадто поспішаєш і не знаєш, куди їдеш.
Я не можу відкладати своє життя.
Тобі пощастило.
Алло?
Привіт, це я.
Натан?
У тебе ж ніч. Чому не спиш?
Ні, я тут, прилетів у Францію.
До Парижу?
Ні, я приїхав на потязі до станції...
Як називається станція, що в десяти кілометрах від дому?
Чому ти не попередив?
Сюрприз.
Треба тебе забрати?
Не хочу тебе відволікати. Ти зайнята.
Можу повернутись у Монреаль.
Чому ти такий вразливий? Зараз я приїду.
Ні, я жартую.
Я на місці, біля Маріпози. Стою біля воріт.
Синку!
Джоан.
Називай мене "мама".
Ти ж це не любила.
Тоді я була занадто молодою для цього.
Треба знову почати з основ.
Цікаво подивитись на це.
- Що? - Ти дуже елегантний.
- Припини. - Так, навіть хода змінилась.
Ти став впевненішим.
Все через сніг.
Це від важких чобіт, а не від впевненості.
Як ти витримуєш цей сніг?
Минулого року зимою в Монреалі було мінус 27.
Я би не витримала.
Ти маєш нас якось провідати.
Чому ти приїхав?
Це Тім тебе попросив?
Ти знаєш, що ні.
Я постелю тобі в маленькій спальні.
В кімнаті твого дитинства.
Тепер там велике ліжко.
Мені підходить.
Зараз все пригадаєш.
Зачинено.
Ручка повертається в іншу сторону. Забув?
Дідько.
Дурненька, забула, що ключі у вазі.
Не знаю, де вони.
Нічого, це неважливо.
Мені і гостьова кімната підійде.
В дитинстві ця картина мене лякала.
Так, вона трохи непристойна.
Я вже забув, наскільки тут гарно.
Здається, я багато років тут не був.
Так, це правда.
Я пропустив твою вечірку з приводу виходу на пенсію.
Так навіть краще, побудемо наодинці.
Звісно. Ми давно не бачились.
Так.
Я вагався.
Приїжджати чи ні?
Добре, що приїхав.
Вечірка та була жахлива.
Не сподобалась мені.
Всі прощались, видушували з себе компліменти.
Жалюгідно.
Але я скучила за рукописами.
Вони досі інколи мені їх надсилають.
Цього року є багато цікавого.
Забула, ти ж читаєш тільки наукові тексти.
Ні.
У літаку я читав книгу Тіма, вона давно лежала без діла.
Книги Тіма не можуть лежати без діла. Яку саме читав?
Ту, що про потяги і невірний напрямок.
"Сталь та піт".
- Сподобалась? - Так.
Особливо мені сподобався один жіночий персонаж.
Це була ти?
Він каже, що так.
Але ти його знаєш.
Він завжди тебе любив?
Так.
"Він йшов, але постійно
бачив її обличчя перед собою.
Воно здавалось йому до божевільного чистим.
Він бачив злість і доброту,
але таку чистоту - ніколи".
Так, для Тіма я настільки чиста.
Обережно.
"Померти...
Ось що ти маєш зробити.
Смерть - єдиний можливий шлях
до повноти життя.
Людина не живе на повну,
якщо вона не готова померти у будь-який момент.
Пропустити власну смерть -
це найгірший варіант з можливих".
Пане Арденн?
Тім?
Так?
Смерть - це єдиний шлях
до повноти життя?
Дуже суперечлива думка.
Так.
Ви так вважаєте?
Можливо і суперечлива.
Виходить, все потрібно пояснювати.
Ось, тримайте.
Остання частина книги дуже весела.
Як не дивно,
французи сміються з цієї частини так само, як і німці.
Ви могли би окреслити, що для вас комедія?
Авжеж, ні.
Але ви згодні, що кінцівка досить весела?
Я не можу заборонити людям сміятись.
Як думаєте, що потрібно для хорошої книги?
Алкоголь.
Виходить, ваш успіх побудований на протиріччях?
Думаю, нас люблять або ненавидять з хибних причин.
Так завжди.
Спочатку ви писали на французькій,
потім знову на німецькій.
Вам не видається це дивним?
Я хотів би закінчити це інтерв'ю.
Я занадто сильно страждаю.
Від чого ви страждаєте?
Я закохався. Ви розумієте?
Це ж чудово!
Я люблю Джоан Верра.
Вашого видавця з Франції?
Вона розкрила мій талант.
Фантастично.
Але вона мене не любить.
Впевнений, ви їй подобаєтесь.
Як ви придумали назву "Нещастя радісних днів"?
Вона мене не кохає.
Я просто їй подобаюсь.
Вона часто це каже.
Напевно, це не так і погано.
Іноді вона каже: "Ти мені дуже подобаєшся".
І це особливо...
особливо важко витримувати.
Давайте зупинимось.
Так буде краще.
Скоро побачимось знову.
Відключаємось. Дякую.
Навіщо прийшов?
У мене був вільний час.
Не бреши. Не можна прогулювати школу.
Повертайся до Парижа, я зайнята.
Він забирає всю мою енергію, я працюю.
Так, я знаю, що ти працюєш.
Я не маленький, можу сам дати собі раду.
Ну, як я вам?
Жахливо.
Я міг направду заплакати. Ви розумієте?
Тоді я би зовсім розкис.
А у вас нуль емоцій.
У мене є емоції, але не такі, як у вас.
Пробачте.
- Як ти оплатив свій квиток? - Твоїми прикрасами.
Дурний.
Що зараз сталось?
Не хочу підписувати цю маячню.
Це ваш перший роман.
Перший варіант.
Ця книга для мене особлива.
Вона змінила моє життя. Буквально.
Це шедевр.
Шедевр?
Натан, прошу.
Завдяки цій книзі я знову почала жити.
Віднайшла свою життєву силу.
Через розповідь про сміттяра, якого на смерть збила вантажівка?
Вона дуже зворушена.
Радий за неї.
А я - людина без емоцій?
Ви усі мене задовбали!
Я можу підписати книгу, якщо хочете.
Я вмію підробляти його підпис.
Ви як?
Вона тут.
Я відчуваю, як вона повзе.
Все важче і важче.
Кожного разу мені все важче.
Що саме?
Помирати.
Ви жодного разу не помирали?
Жодного.
Так і знав. Ви не зрозумієте.
Дайте мені руку.
Все в житті закінчується.
Так влаштований світ. Прийміть це. Усьому прийде кінець.
Ви маєте бути сильною. Пообіцяйте мені.
Обіцяю.
Навіть після смерті
я вас кохатиму.
З ним дуже важко.
Проте завжди весело.
Він тобі не набрид?
В деякому сенсі він здається мені зворушливим.
Ти - луна, а я - сонце.
Зворушливим?
Так, він буває цікавим.
Скоріше!
Давайте!
Може, викличемо таксі?
Навіщо? Через п'ять хвилин будемо на місці.
Мені боляче і я втомився.
Джоан!
Джоан...
Я маю перед вами вибачитись.
Це правда.
За свою поведінку, а не за кохання.
- Тім... - Дайте закінчу.
Я скажу це швидко і повторювати не буду.
Скажу лише один раз.
А потім залишу вас в спокої.
Життя без вас нестерпне.
Але я намагаюсь з вами порвати. Я дуже стараюсь.
Проте не можу.
Я завжди намагався не залежати від жінок,
обмежити їхній вплив на мене.
Я контролював свої почуття.
Але потім...
у моєму житті з'явилися ви і я зрозумів, що мої цінності...
усе, що я цінував...
не має ніякого сенсу.
Головне - це бути поруч з вами.
Або недалеко від вас.
Як це було останні пару років.
Я знаю, що я нестерпний.
Розумію, що зараз ви хочете дати мені ляпаса.
Давайте.
Що ти робиш в Колонні?
Не можеш побути без мене три дні?
Я не вірю.
Ти заходив у мій кабінет?
Читав мої щоденники?
Звісно, читав.
Я би так не зробила.
Сподобалось?
Так, дуже.
Дізнався щось нове?
Авжеж.
Наприклад?
Про тебе і Дага.
Не називаєш його татом?
А що, треба?
Не знаю, що саме ти там вичитав.
Я ніколи тобі не брехала. Завжди все...
розповідала.
Загальну версію.
Тепер я знаю подробиці.
Магія першої закоханості.
Тобі не личить іронія.
Ти сердишся.
Я розізлився, там було дещо про мене.
Уважно слухаю.
"П'ятниця, 10 липня.
Боюсь, Натан виросте зверхнім, закоханим у свою зовнішність".
Цікаво.
"Кожен новий волосок на грудях він вважає власною перемогою".
Я ніколи таким не був. Це принизливо.
То навіщо читав?
А тут взагалі поганий стиль.
Ти ж експерт.
Не треба сердитись.
Я не серджусь.
- Досить. - Почекай.
Досить.
Ти приїхав читати про свій пубертат? Мені ніколи.
Я приїхав, бо одного дня ти заснула.
Це було влітку, у серпні.
Де ж це?
Підняти вітрила!
Швидко, вперед!
Як можна швидше!
Ти просто заснула.
Чому?
Через необережність?
Я забороняю тобі таке казати.
Ти мені забороняєш?
Можна затягнутись?
- Ти палиш? - Ні.
І давно вже?
Я не знаю.
Скільки я був без свідомості? 10 хвилин? 15?
Я не знаю.
Мені здалось, що минула вічність.
Швидка тоді ще не приїхала.
Ти не збиралась мені розповідати?
Ні.
Ти живий-здоровий. Це найголовніше.
Ти ж навіть не пам'ятаєш цього. Навіщо підняв цю тему?
Ти хочеш, щоб я тебе заспокоїла?
Так.
Засумніваєшся у моїй любові і я вб'ю тебе.
Повторіть, будь ласка. Горілку з тоніком.
Пече? Все добре?
Наче вибух у голові.
Чудово.
Ти ж випивав і раніше?
Чи це перший раз?
Ти завжди трохи відставав.
Натан, зараз ти молодий хлопець, скоро станеш справжнім чоловіком.
Не буду говорити з тобою про секс.
Ні, послухай мене.
Наступні п'ять років навчання
визначать твоє майбутнє.
Вчись зараз, поки є можливість.
Через п'ять років вчитись буде пізно.
Я тебе знаю. Потім навчатись тобі стане нецікаво.
А я не зможу тобі нічим допомогти.
Звісно.
Доведеться самому вирішувати проблеми.
Я буду поруч, якщо знадоблюсь, але допомогти не зможу.
Ми самі вирішуємо проблеми.
Але ж ти це знав, правда?
Ні.
Пішли.
Думка інших людей не має значення.
Це твоє життя.
Ну, ти чого?
Натан?
Натан, ти прокинувся?
Якщо зараз довго спатимеш, почуватимешся погано.
Не будеш спати вночі.
Натан?
Ти мене чуєш?
Так?
Ми домовлялись про зустріч?
Я не можу просто побачитись з мамою?
Звісно, можеш. Пробач, просто зараз багато роботи.
Я зайду пізніше.
Ти приніс шампанське?
Я знову забула про твій день народження?
Ні. Я був на співбесіді.
В лабораторії? Ти не казав.
Хотів бути упевненим.
Вгадай, кого вони обрали?
Твого сина.
Чудово! Я тобою пишаюсь.
Тепер я матиму доступ до справжніх матеріалів,
не те, що зараз.
І без будь-яких обмежень.
Я очолю групу науковців.
Моя мрія збулась.
Маю визнати, мені навіть трохи лячно, і я намагаюсь
про це не думати.
Ти чудово впораєшся.
Будівля інституту неймовірна.
Вона сучасна, модернова.
Це далекий витвір мистецтва.
Далекий?
Це в Монреалі.
Джоан?
Якщо ти щасливий...
все добре.
Мені потрібна цигарка.
Ти її тримаєш.
Візьму іншу.
Здається, ти незадоволена.
Ні, я дуже за тебе рада.
Але твій від'їзд...
Діти покидають батьків.
Рано чи пізно.
Але мені вже 30 років.
То й що?
Пробач, я кажу нісенітниці.
Я буду приїжджати.
Ти можеш мене відвідувати. Ти не була у Квебеці,
а там дуже гарно.
Будеш шампанське?
Я принесу келихи.
Де ти був?
Ходив у село по справах.
- Пішки? - Так.
Навіщо?
"Як ти відпочив, любий?"
"Дякую, чудово".
"Ще не відійшов від перельоту?"
"Нічого, скоро адаптуюсь".
"Буде сонячна погода?"
Ненавиджу, коли ти такий!
Я дуже хвилювалась.
Чому саме?
Я дорослий хлопчик.
Чому ти поїхав без мене?
Я не міг заснути,
тебе поруч не було і я вирішив пройтись.
Я була поруч.
Не можна отак просто зникати.
Я не зник.
Мамо, заспокойся.
Ні, не хочу заспокоюватись!
Знайди собі заняття, а я тут впораюсь.
Якщо ти приїхав мене дратувати,
збирайся і повертайся у Монреаль.
Припини.
Досі любиш інжирні персики?
Так.
Я купив їх для тебе. Правильно зробив?
Сам не знаю.
"Нарешті він зустрів її -
ту жінку...
на яку він чекав, хоча й не розумів цього.
Йому судилось бути з нею.
Він зазирнув у її душу
і побачив в ній дещо особливе.
Красу, яку віддзеркалювали її очі.
Красу, яка причаїлась в її тілі.
Але не було жодного слова, підказки,
знаку або поради від Бога, які б направили його.
Він навіть і не вірив у Бога.
Немає нічого поза межами.
Він був у цьому впевнений.
Життя треба проживати
тут і тепер, поки безодня не поглинула нас".
Це дуже гарно.
Не сперечайся.
Так, гарно і читається легко.
Приємний стиль.
Приємний?
- Ти мене ображаєш? - Звісно, ні.
Ти нас зовсім не розчарував.
Навпроти, саме на такий текст і ми очікували.
Можеш собою пишатись.
Ти дійсно мене ображаєш.
Нудний текст, банальна історія.
Я таке вже разів десять читала.
Може я помиляюсь, але ці слова...
"Немає нічого поза межами, він знав.
Треба жити, поки безодня не поглинула нас".
Ти ж писав це у попередньому романі.
І ще раз перед цим. Хіба ні?
Я люблю повторювати істини.
Люди мають зрозуміти, що я написав лише одну книгу,
тільки у формі різних романів.
Всі видатні письменники риють нору.
У тебе скоріше тунель.
Машиніста поїзда розчавив двигуном.
Гадаєш, це новий прийом?
Він помирає не в потязі.
Звісно...
Покажи свої груди.
Ні.
Ти вагалась.
Ти мене збуджуєш і я від цього дратуюсь.
Я знаю, що ти замислив.
Відволікаєш мене сексом.
Не спрацює.
У першій частині хлопець спостерігає за потягами. Нецікаво!
Читач хоче кудись їхати,
бути в русі.
А інтрижка з жінкою його шефа?
Чистий несмак.
Через це кінцівка зіпсована.
Треба переписати.
Алло?
Це адміністратор будинку у Сен-Назер.
За проживання в кімнаті В-14 не сплачено борг.
Це якась помилка. Я не розумію.
Ви дочка Мадлен Верра?
Напевно, ви помилились.
Моя мати переїхала до Японії майже 20 років тому.
Мадлен-Жозефін Верра,
народилась 14 жовтня, 1942 року
у Сен-Назер.
Минулого тижня вона померла.
Алло?
Так.
Ви маєте забрати речі з квартири. Нові жильці чекають.
Так, добре.
Тут часто помирають люди.
Але вона була особливою.
Люди її любили, вона багатьом подобалась.
Часто гляділа сусідських дітей.
Підробляла нянею, їй трохи платили.
Їй потрібні були гроші.
Ніколи не бачив кращої няні для дітей.
Яка іронія...
Одного разу ми запросили її до себе на Різдво.
Вона відмовилась. Це негарно, ми ж заради неї старались.
Треба йти, коли запрошують.
Ми принесемо ключі пізніше.
Останні двері.
Я поруч.
Якого біса вона тут робила?
Що це за витівка?
Коли вона повернулась?
Ось чеки за оренду.
Найдавніший - листопад 1989 року.
Минуло більше 15 років.
Чому вона нічого нам не сказала?
Хіба ми заслужили на таке ставлення?
Це безглуздо. Я була зовсім сама з Натаном.
Дійсно безглуздо.
Не кажи так.
Ти не знаєш, що сталось.
Вочевидь, нічого.
Вона спланувала свій похорон.
Вже давно.
Ще коли приїхала сюди.
І після смерті не хотіла нас бачити.
Її прах розвіяли
на місцевому кладовищі.
Якийсь заклеєний конверт.
Вибачте, ви не могли би підказати, де сад пам'яті?
В тій стороні. Меморіальну зону зараз ремонтують.
Дякую.
Меморіальна зона...
"Джоан, моя маленька дівчинка,
Не шукай пояснень моїм словам.
Життя - мінливе.
Я не маю відповідей, але ні про що не шкодую.
Переїзд до Японії був чудовою пригодою.
Ти собі не уявляєш...
наскільки...
щаслива я була там.
Я знайшла своє місце і культуру. Було дуже гарно.
Сезон цвітіння сакури - магічний.
Ми з Казуо відкрили невеличкий магазин бонсаю.
Я стала бонсаїсткою, майже зіркою.
Тільки уяви:
європейка перевершила японців у їхньому древньому мистецтві.
До мене їхали через усю країну.
Але Казуо був азартним гравцем.
Він завинив гроші Якудзі.
Виплатити не зміг, тому став їхнім поплічником.
Але продовжував грати.
Я про це дізналась, коли треба було втікати.
Ми переїхали до Південної Кореї.
Ми жили скромно, але кохали одне одного.
Це найголовніше".
Навіть після смерті бреше.
"Звісно, я брешу тобі у цьому листі.
Хіба я маю визнати, що помилилась?
Що Казуо виявився жахливим покидьком?
І що я жила у соромі і самотності?
Яка версія тобі подобається більше?
Я завжди думала по вас усіх.
Відмовлялась визнати свою слабкість і свій провал.
Завдяки тобі життя стало чудовим,
моя маленька дівчинко.
Я була щаслива, знай це.
Пам'ятай, що я любила життя".
"Мертві нехай залишаться мертвими.
Вони не мають наді мною влади.
Краса - жива.
І вона вічна".
"Краса жива і вічна".
Ти в це віриш?
Ні.
Але все ж...
За що будемо пити?
Давайте за мою маму.
І за Японію.
На її могилі треба було випити саке.
Це би виглядало доречно.
Ми провели новий експеримент.
Нам вдалось стерти спогади із мозку.
Невже?
Із мозку миші.
Миші вміють плавати?
Вони вправні плавці.
Але справа не в цьому.
У басейн ми поставили пластикову платформу,
такого ж кольору, як рідина.
Її майже не помітно.
Миша має знайти платформу, щоб перепочити.
Це єдиний вихід.
Потрібен час, але миша її знаходить.
- Бідолашна. - Чого?
Ти ж ненавидиш мишей.
Наступного дня
ми повторюємо експеримент з тією ж мишею.
Вона все пам'ятає.
І пливе одразу до платформи,
не вагаючись.
Миша знає, де вона.
Вона навчилась.
Захоплююче.
На третій день ми починаємо наново.
Вводимо у мозок препарат, який блокує спогади.
Знала, що без тортур не обійдеться.
Вона повністю забула все, що знала.
Начебто їй витерли пам'ять.
Вона плаває і плаває.
І плаває.
І плаває...
Вона плаває...
Мамо?
Все скінчилось.
Ти не мав померти.
Не можна помирати у шість років.
Мені шкода.
Пробач.
Ти не винна.
Звісно, винна.
Ні.
Ти була дуже молода.
Ти такий гарненький.
Моя чудова мама.
Все буде добре.
Все добре.
Після твоєї смерті я зламалась.
Зовсім розгубилась.
Що робити далі?
Не знаю, чого я очікувала.
А одного дня я побачила тебе на вулиці.
Наче нічого не відбулось.
У тебе це добре виходило.
Все було просто - так з'явилась таємниця.
Наш секрет.
Авжеж.
Горе пішло і я змирилась.
Ти часто мене викликала.
Я не мала вибору.
Звісно, спочатку це мене трохи лякало.
Тебе все на світі лякає.
Неправда!
Ти брешеш.
Я брешу?
Це ти мені кажеш?
Ти з ним бачилась?
- З ким? - Ти знаєш, з ким.
З твоїм батьком?
Так, в Парижі, випадково.
Який він зараз?
Він постарів, дуже змінився.
Звісно, я теж.
Ні.
Ти дуже люб'язний.
Ти йому не сказала?
Що ти народився, а потім помер? Ні.
Не було потреби.
Це дуже жорстоко.
Але я не впевнена.
Може, треба було сказати?
Не знаю.
Дуже гарний будинок.
Колись був.
Що ти робиш сам, у темряві?
Нічого.
Знову побився?
Так.
Через дівчину?
А через що?
У неї м'яка шкіра.
Це не привід для бійки.
А звідки знаєш, яка у неї шкіра?
Я тримав її за руку, на зап'ясті у неї дуже ніжна шкіра.
Звідки у тебе ці агресивні прояви?
Це точно не моя риса.
Може, мого батька?
Ні.
Ні, Даг таким не був.
Я думаю, в житті треба вміти себе захистити.
Я маю дещо тобі сказати, любий.
Що?
Твоя присутність допомагала мені всі ці роки.
Знаю, я помітив.
Але тепер я маю тебе залишити.
Тепер я впораюсь, я це відчуваю.
Хочеш, щоб я пішов?
Тобі сумно?
Ні.
Бачу, що сумно. Я ж твоя мати.
То це кінець?
Так.
Ти прийшов.
Ти упертюх.
Я відчув, що потрібен тобі.
Все добре?
Так, буде добре.
Сходи трохи скриплять?
Так, в цьому шарм старого будинку.
Старе каміння, скриплячі сходи, стукіт віконниць.
- Повний набір. - Мені подобається.
Мені теж.
Ці вікна виходять на південь, тут увесь день сонячно.
Чудовий краєвид.
І прямий вихід на кухню.
Може, знести стіну, щоб об'єднати кухню і столову?
Слушна думка.
Хіба стіна не несуча?
В цій частині - так, але ви можете встановити додаткові опори.
Ось цю стіну можна зносити.
А що з дахом?
Все чудово.
В гарному стані?
Так, проблем не було.
Ви можете все обговорити.
Якщо хочете, йдіть на гору.
Якщо виникнуть питання, я чекатиму в саду.
- Побачимось. - Дякуємо.
А німецькою є інструкція?
Ні, любий друже, тільки французькою.
Ти сказала їм, що я твій садовник?
Так, сказала, що ти входиш у вартість будинку.
Незграбний, але безкоштовний.
Красно дякую.
Вони зацікавились?
Важко сказати. Чоловік вагається.
Я сказала, що завтра приїде ще один претендент.
Та це неправда.
Так, але вони задумались.
Навіщо косити газон, якщо трава все одне виросте знову?
Це життєвий цикл, хіба ні?
Дійсно.
Життя.
Довго ще?
Я кохаю вас, Тім Арденн.
Ви врятували мені життя.
Рада, що ми познайомились.
Ми обіцяли ніколи такого не казати.
Я можу розплакатись.
Пробач.
В дитинстві я ненавиділа денне світло. Воно мене лякало.
Тепер вважаю його життєдайним.
Треба переїхати ближче до Полюсу.
Туди, де сонце не сідає?
Так, можна.
До Гренландії.
Житимемо в іглу.
Вирубаємо проруб, будемо рибалити.
Ти ненавидиш холод.
Я куплю тобі теплі светри і шарфи.
Вовняні.
І шапочку з вовни.
Тобі личитиме.
Адаптація: Ольга Тимошенко
Subtitling TITRAFILM