O skladbě „Hurt“ platí víc, než o které jiné písni, co jsem psal,
že když jsem ji tvořil, cítil jsem se sám.
Znáš to.
Ztracený.
Ale nakonec mělo být zase všechno dobrý.
I se mnou.
Trent Reznor začal dělat hudbu jako Nine Inch Nails v roce 1988.
Obsahově temné druhé album The Downward Spiral,
v žebříčcích vyšplhalo na 2. místo a prodávalo se po milionech.
„Hurt“ je poslední skladbou alba a také ji jako poslední napsal.
Je to stejné, jako když se někdo prochází po zbořeništi
a má příležitost cítit tu energii.
Pár let nato dostala několik platinových desek cover verze Johnnyho Cashe.
Dnes je Trent Reznor jako skladatel též držitelem Oscara a Emmy,
i se spoluhráčem z kapely Atticusem Rossem.
Ovšem o dvě desetiletí dřív
Trent Reznor dodělával album The Downward Spiral
a prožíval velmi temné období.
Jsem Hrishikesh Hirway. Sledujete Song Exploder.
PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Když se dívám zpátky na mládí, nebylo nešťastné,
ale většinou osamělé.
Žil jsem ve venkovské oblasti v Pensylvánii a cítil se odříznutý.
Tak nějak mi docházelo, že tam venku…
tam venku je jiný svět.
A nacházel jsem úlevu, když jsem si pouštěl desky.
Jako The Wall od Pink Floyd.
Ta hudba v sobě má tajemno,
které člověk musí odhalovat.
Díky svému stavu jsem se do ní dokázal vžít.
A to, co jsem v ní slyšel, jako by bylo napsáno
pro mě, o mně.
Vnímal jsem z toho tu opuštěnost a bolest
a mohl se s tím ztotožnit.
Toužil jsem to album nějak dešifrovat.
Jako kluk jsem sedával u klavíru a učil se hrát klasiku,
ale jak jsem tam seděl sám, tak moje ruce prostě hrály to,
co jsem cítil, že chci hrát.
Začal jsem z toho mít pocit, že to dokážu někam nasměrovat.
Byl to nový jazyk, kterým jsem uměl komunikovat.
Zpočátku šlo o tanec na špičkách kolem různých věcí a napodobování toho,
co se mi tehdy líbilo,
ale jednu věc jsem neudělal, nesedl jsem si a…
nepokoušel se něco napsat.
Vyhýbal jsem se tomu.
Cílem tohoto experimentu byla odpověď na otázku,
jestli mám co sdělit.
PRVNÍ VYSTOUPENÍ NINE INCH NAILS, CLEVELAND, 1989
Dělalo mi dobře vzít ty pocity, co jsem měl,
smutek, zoufalství,
bušení do zdi, potřeba něco vyjádřit,
a přetvořit to v něco, co v sobě mělo jistou krásu.
Nebyla to sázka na jistotu, necítil jsem, že to vzešlo z nějakého bezpečného místa.
Byly to prostě obnažené emoce.
Nečekaně to začalo lidi bavit.
Udělali jsme menší turné k Pretty Hate Machine, k prvnímu albu.
V té době jsme už měli v plánu, že nebudeme mainstream.
Raději si přizpůsobit posluchače,
než se jim podbízet.
Ale měli jsme problém s nahrávací firmou,
a když píšeš teprve druhé album, je hodně těžké
nemyslet na to, jestli se bude líbit.
Chápeš? Nemělo by tam být něco víc?
Musím se držet toho, co považuju za správné,
bez ohledu na důsledky.
Věděl jsem, jak bude vypadat další album,
a že název bude The Downward Spiral.
Měl jsem k němu vymyšlený příběh.
Napsal jsem si do notesu jeho časovou osu.
Tohle je základní linka příběhu.
Downward Spiral, Sestupná spirála, je o člověku, co se snažil najít spásu
v sexu a drogách, v sebedestrukci a sebenenávisti
a nakonec se pokoušel najíst smysl života a pravdu.
Příběh The Downward Spiral se dobírá k určitému závěru,
album se nese v duchu mánie, abstrakce, je dokonce až halucinogenní.
Nese v sobě šílenství a samo od sebe se nevyřeší.
Skladba „Hurt“ mě napadla tak nějak dodatečně.
Zdálo se mi, že by to mohla být taková malá coda na konci alba,
ve které se odráží ztráta smyslu života,
lítost a touha,
což by mohlo dovést album k silnějšímu a zajímavějšímu výrazu.
Dostal jsem se k původní nahrávce z pásky
a je opravdu o dost jiná než ta finální verze.
Je tam základní klavírní part, který prochází skladbou
a který ve finální verzi není.
PŮVODNÍ KLAVÍRNÍ DEMO
Tys ji napsal pro klavír?
Rozumím klavíru víc než kterémukoliv jinému nástroji.
Vzpomínám, jak jsem seděl u klavíru a nechal se unášet,
nechal to prostě volně plynout.
Jen jsem nechtěl, aby to znělo jako klavírní balada.
Chtěl jsem tam mít ten akustický základ
a aby v tom byla ta zdeptanost, zlomená postava.
Musíte se do toho ponořit, abyste slyšeli, co se děje.
Ale líbí se mi ta představa, že se musíte snažit, abyste pochopili.
Cesta k téhle hudbě nesmí být přímočará,
musí tam být cítit něco jako:
„Právě jsem objevil tohle album.“
Je tam něco zaprášeného, poškozeného, nedůvěryhodného,
z nějakého důvodu je to zbořeniště.
Soustředím se na bolest
To jediné, co je skutečné
Už jsem tu skladbu delší dobu neslyšel.
Jehla trhá díru
Co slyšíš ve svém hlase?
Že jsem hodně falešný.
Zpívám to mimořádně potichu.
Tipuji, že tohle přišlo po spoustě frustrujících pokusů
vydat ze sebe víc zpěvu a méně emocí.
Snažím se zpívat potichu a upřímně.
Jen cítím podivný stud a taky že se odhaluju,
že světu ukazuju něco intimního,
ale přitom to neumím předat.
A vzpomínám si, jak mě rozhodilo, že jsem chtěl zpívat jako Bowie.
Kéž bych měl takové prostředky.
Chtěl jsem, aby to bylo hůř uchopitelné.
Tak nějak jsem se musel skrýt do hudby.
A taky mi došlo, že ji produkuju, takže bych měl ubrat vokál.
I když pracuje podobným způsobem, tehdy byl úplně jiný člověk.
A textově…
- to bylo hodně pronikavé. - Jo.
Takže asi v tomhle směru vykazoval trochu větší zranitelnost.
Ale současně se mu musí nechat, že i když byl zranitelný…
tak do toho šel.
Chopil se toho. Udělal to sám.
Nevím, jestli lidi chápou, jak je pro Trenta důležitý text.
- Je to ta nejdůležitější věc. - Jo.
Když vám bude prezentovat skladbu, vždycky dá na první místo text.
Texty jsou pro něj jasně tím důvodem, proč skládá.
Soustředím se na bolest
To jediné, co je skutečné
Vlastně to není ani ústřední motiv. Je to odstrčené na stranu.
Ano, říkal jsem ti, že tam chci něco ukrýt.
Mohl bys mít všechno
Mé království špíny
Ten zvuk jste pěkně překroutil.
Když to člověk slyší, padá na něj deprese.
Musíš se do toho ponořit, zaposlouchat se, jestli máš zájem.
Je v té skladbě text, který v tobě dodnes nějak zůstal?
Důvod, proč se v případě hovorů o textu držím zpátky, je…
že by mohl vrhnout příliš světla na to, jaký byl můj záměr.
Pro mě je důležitý tvůj zážitek z písně a to co pro vás znamená,
jak ji cítíš.
Existuje spousta skladeb,
které mi autor zkazil tím, že řekl, jak je myslel,
nebo tím, že opravil, co jsem si o textu myslel já, což bylo lepší.
Ale bylo těžké vymyslet, jak ta slova chceš zpívat?
Kam směřuješ?
Do čeho mě to tlačíš?
Abys mluvil o textech.
Když jsem psal Downward Spiral, procházel jsem si tím,
že jsem už ani nevěděl, kdo jsem.
Viděl jsem se jako kluk ve svém pokoji, co poslouchá desky,
a nebyl jsem si jistý, kdo je ten chlap na pódiu.
Odporný prasata!
Bylo to pořád víc zkreslené, nabývalo to na síle,
karikatura sebe sama, řekl bych.
K tomu si přidejte člověka,
co špatně snáší pozornost nebo slávu.
Vždycky jsem cítil smutek a pronásledovala mě jistá opuštěnost.
Nikdy jsem necítil, že bych někam patřil, byl to pocit věčného outsidera.
Není to racionální. Ale prostě se to často stává.
Třeba jsem ten, co potřebuje pár piv…
Je mi to fuk.
Nebo cokoliv jiného, abych pochopil, kdo jsem.
A „Teď se cítím líp“, chápete?
„Teď se cítím mnohem sebevědoměji, v tomhle novém oblečení.“
Byl to ideální scénář pro deformaci vlastní osobnosti.
Tohle jsou kruci ty nejlepší chvíle, co jsem kdy zažil.
Promítněte to, komu chcete, je mi to u prdele.
Snažil jsem se najít smysl života a spásu,
někam patřit a necítit se tak hrozně.
Nosím tuhle korunu ze sraček
Na své židli lháře
Plný roztříštěných myšlenek
Nedokážu je slepit
Zvuk, kterým začíná ta píseň, je ve skutečnosti tohle.
Náš oblíbený zvuk.
Co je to?
Chlapík, co vylepšil naše studio, se jmenuje Coco.
Jeden z těch přístrojů, co dotváří atmosféru,
je taková starobyle vyhlížející sci-fi krabice,
která vydává zvuky různých výšek na různých frekvencích,
ale je to opravdu krásný zvuk.
Samplovali jsme ty zvuky a staly se z nich…
Prostě je pořád rád používám.
A pak je tu ta druhá vrstva.
Přemýšlel jsem o zvucích z filmů,
jak umí vyvolat nepříjemné pocity,
že se tam něco skrývá,
že to ve vás podvědomě vyvolává určité emoce,
a právě o tom to album bylo.
Hodně mě inspirovaly filmy Davida Lynche.
Ani ne tak tím, co dělala hudba,
ale co dělal zvuk.
Támhle je radiátor a mám pocit, že se zblázním.
Proč? Protože ten hučivý zvuk v místnosti je hrozně hlasitý.
Je až zázrak, jak neuvěřitelně nepříjemné pocity ve vás vzbudí.
Cílem není vás odehnat, ale dokázat
emočně vyladit scénu na to,
k čemu se snažíte dostat.
Tak jsme začali nahrávat podprahové zvuky.
Když pak přijde refrén, je tam spousta kytar
a všechny hrají totéž.
Prostě jsme tam hodili prázdné struny
a rozvrhli to do několika stop.
Důležité bylo, aby to znělo naivně a nepůsobilo to precizně
a aby to napomohlo k atmosféře písně,
tedy pocitu nebezpečí.
Miloval jsem ten zvuk a nikdy jsem nedokázal pochopit,
v čem to je, a vlastně to ještě pořád nechápu.
Přemýšlel jsem o tom zvuku.
Vymysleli jsme trik, kde bychom mohli zahrát tón
na jakýkoli nástroj.
Zní to jako struny, ale není to… Třeba jako housle,
ale nevím jistě, jestli to bylo ono.
Vteřinu ho podržíte, něco jako nekonečný reverb,
a pak zůstane uzavřený v podobě,
která bude připomínat píšťaly varhan.
Protože nejde ze syntezátoru, nebude tak úplně ladit.
Nebude úplně správný.
Ale… bude v něm lidskost.
To mělo přinést tu změnu.
Jako být pod vodou.
A pak vás vytáhnu nahoru, abych zdůraznil vyvrcholení písně.
Čím jsem se stal?
Můj nejsladší příteli
Vzpomínám, jak jsem seděl u klavíru,
a když byl refrén „Co se ze mě stalo…“,
cítil jsem, že je to ono.
Ještě dnes mám husí kůži, když si na to vzpomenu.
Můžeš mít všechno
Chci, abyste to nějak vnímali.
Nejde o úžasné kytarové sólo.
Fantastickou linku.
Ne, jde o tu husí kůži. To je ta nejdůležitější část.
Ublížím ti
Když jsem to dodělal, měl jsem už i grafiku a všechno.
Měl jsem album.
A pak jsem se omlouval, protože tam není žádný singl.
Není tam nic, co by se vůbec dalo hrát v rádiu.
Myslel jsem, že to bude takové to album, co si vystačí bez toho,
ale ono to explodovalo.
The Downward Spiral vyšlo v březnu 1994.
Byl to zásadní a komerční hit.
Debutovalo jako číslo dvě v hitparádě Billboard.
Myslím, že jsme napsali dobré skladby, ale nesnažil jsem se o typickou tvorbu.
Jsou tam háčky, ale občas je neslyšíte napoprvé.
Musíte se při poslechu snažit. Chce to víc práce.
Říkals, že bys rád uměl zpívat jako Bowie,
ale ve skutečnosti jsi nazpíval… tu píseň jsi nazpíval s Davidem Bowiem.
Jo.
Pořád jsem tomu nemohl uvěřit.
Bylo to jako…
No mohlo to být lepší?
Moct stát na jevišti vedle toho chlapa,
co je můj hrdina…
A jeho hlas zpívá tu úžasnou harmonii
ve skladbě, kterou jsem napsal ve svém pokoji.
Bylo…
Bylo to ohromující.
Tuhle verzi jsem už dlouho neslyšel.
Utvrdilo mě to,
že to má smysl.
Myslel jsem, že když jsem dosáhl všech těch cílů,
najdu nějaký klid.
Nestalo se to a cítím se víc mizerně než kdy předtím.
Můj strašák je ve skutečnosti má vlastní hlava.
Prostě se snažím s pár věcmi vyrovnat.
Myslím, že nejlíp mi jde vyjádřit se hudbou,
ale zároveň je tu spousta znovu otevřených ran,
to nepolapitelné štěstí či pocit spokojenosti
jako by byly vždycky o pár bloků dál.
Víte, v kontextu toho alba jsem zkoumal,
jak se zbavit bolesti.
Když pak to album vyšlo,
přišly časy, kdy jsem na pár let propadl závislosti.
Jak se to… Jak se to mohlo stát?
Uvědomil jsem si, že ten příběh, který jsem psal o něčem sebezničujícím,
byl… že jsem tyhle věci dělal já.
Shrnuje spoustu věcí, kterými jsem si prošel sám.
Pak, o pár let později, dostala skladba „Hurt“
novou podobu v coveru Johnnyho Cashe.
JOHNNY CASH - „HURT“ REŽIE MARK ROMANEK (2002)
Když se objevil cover Johnnyho Cashe,
změnil se tvůj vztah k vlastnímu textu?
Do jisté míry jo.
Slyšet, jak se stal součástí života tohohle velikána,
znamenalo, že dostala další, doplňující význam,
mělo to výrazný smysl.
Tehdy jsem si nebyl jistý, jestli umím psát,
jestli něco znamenám, cítil jsem se vykořeněný.
Ta skladba se znovu vynořila a dala mi najevo,
že vše bude v pořádku.
Připadalo mi, jako kdyby mě objal kamarád.
Kdyby ses mě zeptal, když mi bylo něco přes 20,
jestli budu hrát v Nine Inch Nails v padesáti, nebo jestli budu naživu,
asi bys neslyšel
odpověď typu: „Ano, jistě.“
Obvykle skladbou „Hurt“ zahajujeme
a už to tak děláme na koncertech celou tu dlouhou dobu, co hrajeme.
Zpíval jsem ji tolikrát…
a vždycky jinak, protože je to můj život.
Mám šanci se pozastavit a ohlédnout se, jak jsem
se stal tím, kým jsem.
Hrál jsem tu skladbu už bezpočtukrát…
a vždycky přijde ten okamžik.
Vzpomínám si, jak mi bylo.
Vždycky je ticho a já si říkám, že navazuji kontakt s lidmi.
Pro někoho, kdo se mezi lidmi necítí zas tak uvolněně, je to…
Je to silné.
A teď už „Hurt“ od Nine Inch Nails.
České titulky: Petr Miklica