‎Piesa „Hurt” e diferită ‎de celelalte piese compuse de mine
‎fiindcă la acel moment m-am simțit singur.
‎Știți voi.
‎Pierdut.
‎Dar totul se va rezolva. Și…
‎îți revii.
‎Trent Reznor s-a apucat de muzică ‎cu Nine Inch Nails în 1988.
‎Al doilea album, The Downward Spiral, ‎cu un concept întunecat,
‎a ajuns pe locul doi în topuri ‎și a vândut milioane de copii.
‎„Hurt” e ultima piesă compusă ‎pentru album.
‎Dă sentimentul ‎că cineva se plimbă printre dărâmături,
‎având șansa să reflecte.
‎După câțiva ani, Johnny Cash a primit ‎numeroase Discuri de Platină pentru cover.
‎Trent Reznor a câștigat premiile Oscar ‎și Emmy pentru compoziție,
‎alături de colegul Atticus Ross.
‎Cu câteva decenii în urmă,
‎Trent Reznor își sonda întunericul ‎din viață
‎pentru a termina albumul.
‎Sunt Hrishikesh Hirway. ‎Suntem la ‎Song Exploder: Dincolo de piese.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Dacă stau să mă gândesc ‎la tinerețea mea, n-am fost nefericit,
‎dar am fost mai mereu singur.
‎Provin dintr-un sat din Pennsylvania ‎și mă simțeam blocat.
‎Devenisem foarte conștient că exista…
‎o lume largă
‎și îmi găseam alinarea ascultând albume.
‎Precum Pink Floyd, ‎The Wall.
‎Muzica părea un mister
‎ce trebuia deslușit.
‎Mă identificam cu acea muzică.
‎Ce auzeam părea să fie scris
‎pentru mine, despre mine.
‎Mă identificam ‎cu acea singurătate și durere
‎și mă regăseam în ea.
‎Și mi-am spus că vreau și eu să fac asta.
‎Copil fiind, ‎îmi repetam piesele clasice la pian,
‎dar, stând singur, ‎mâinile începeau să cânte
‎ceea ce mi se potrivea mie.
‎Începusem să simt ‎că aș putea transmite ceva.
‎Era o altă limbă ‎prin care puteam să comunic.
‎La început, încercam să-mi fac o idee ‎și să imit ceea ce îmi plăcea,
‎dar încă nu mă pusesem…
‎să compun.
‎Evitasem asta.
‎Experimentul era să răspund la întrebarea:
‎„Am ceva de spus?”
‎PRIMUL SPECTACOL NINE INCH NAILS ‎CLEVELAND, 1989
‎Mă simțeam bine să iau sentimentele
‎de tristețe, disperare,
‎furie, nevoia de a exprima ceva
‎și să le transform în ceva ‎de o oarecare frumusețe.
‎Nu era prudent și nu simțeam ‎că provin dintr-un loc sigur.
‎Era doar pură emoție.
‎În mod surprinzător, ‎a început să prindă la lume.
‎Am fost puțin în turneu ‎cu ‎Pretty Hate Machine.
‎La acea vreme, interesul era ‎să fii nonconformist.
‎Vreau să vii tu la mine,
‎nu să fac eu compromisuri pentru tine.
‎Aveam probleme cu casa de discuri,
‎iar când compui al doilea album e greu
‎să nu te întrebi ‎dacă va fi pe placul publicului.
‎Ar trebui să semene cu celălalt?
‎Trebuie să fiu credincios ‎convingerilor mele,
‎oricare ar fi prețul.
‎Știam cum va fi următorul album
‎și știam cum se va numi.
‎Aveam o intrigă elaborată pentru el.
‎Aveam o cronologie notată într-un caiet.
‎Iată firul poveștii!
‎Downward Spiral‎ era povestea cuiva ‎care încearcă să-și găsească salvarea
‎prin sex, droguri, ‎autodistrugere și ură de sine
‎și încearcă să-și găsească voința ‎și scopul.
‎Când povestea albumului ajunge ‎la un deznodământ,
‎discul începe să devină frenetic, ‎abstract, chiar și halucinogen.
‎Se instalează nebunia ‎și nu se va rezolva de la sine.
‎„Hurt” era un soi de completare.
‎Simțeam că ar putea fi o concluzie ‎la sfârșitul albumului,
‎meditând la simțul golului,
‎al regretului, al nostalgiei
‎care ar face întregul album ‎mai remarcabil și mai interesant.
‎Am ascultat piesele originale de pe album
‎și piesa e foarte diferită ‎față de versiunea finală.
‎Se aude o secvență de pian
‎care nu e inclusă în piesa finală.
‎DEMO ORIGINAL LA PIAN
‎Ai compus-o la pian?
‎Înțeleg pianul mai bine ‎decât alt instrument.
‎Țin minte că m-am așezat la pian, ‎m-am relaxat
‎și m-am eliberat.
‎Dar nu voiam să fie o baladă la pian.
‎Voiam să pară acustică
‎și descompusă, la fel ca personajul.
‎Trebuie să te apropii, ‎într-un fel, ca să auzi.
‎Dar îmi place ideea ‎că trebuie să te chinui să asculți.
‎Piesa are un soi de murmur
‎care-ți dă sentimentul:
‎„Am găsit o înregistrare.”
‎Parcă găsești ceva prăfuit, ‎stricat și lipsit de convingere
‎în dărâmăturile pieselor precedente.
‎Mă concentrez asupra durerii
‎Singurul lucru care este real
‎N-am mai ascultat piesa de ceva vreme.
‎Acul face o gaură
‎Ce auzi în vocea ta?
‎Cânt destul de fals.
‎O cânt extrem de încet.
‎Aș fi bănuit ‎că e rezultatul multiplelor încercări
‎de a nu părea intonat ‎și mai puțin sentimental.
‎Încerc să par discret și sincer.
‎Doar să exprim acea rușine și dezgolire,
‎arătând ceva intim lumii,
‎dar pe care nu pot s-o transmit ‎cum se cuvine.
‎Eram frustrat, dorindu-mi să pot cânta ‎precum Bowie.
‎Aș vrea o voce ca a lui.
‎Voiam să pară mai puțin accesibilă.
‎Simțeam nevoia să mă ascund în muzică.
‎M-am gândit că, dacă sunt producătorul, ‎pot să reduc volumul interpretării.
‎Deși lucrează cam la fel, ‎atunci era foarte diferit.
‎În privința versurilor…
‎- …era destul de incisiv. ‎- Da.
‎Probabil a arătat puțină vulnerabilitate ‎în acest proces.
‎Dar îl și aplaud, ‎chiar dacă era vulnerabil…
‎A reușit.
‎…s-a implicat. A făcut-o singur.
‎Nu știu dacă lumea știe cât de importante ‎sunt versurile pentru el.
‎- Sunt esențiale. ‎- Da.
‎Dacă îți cântă o piesă, ‎mereu îți pune versurile în față.
‎Versurile sunt motivul existenței piesei.
‎Mă concentrez asupra durerii
‎Singurul lucru care este real
‎Nici măcar nu e în miezul piesei. ‎E mutată într-o parte.
‎Da, ți-am spus ‎că vreau să mă ascund în piesă.
‎Ai putea avea totul
‎Imperiul meu de țărână
‎Chiar ai afectat sunetul.
‎Se simte suferința când o auzi.
‎Trebuie să te apropii ca s-o auzi, ‎dacă ești interesat.
‎Ți-a rămas vreun vers aproape de suflet ‎chiar și până azi?
‎Motivul pentru care nu-mi place ‎să discut despre versuri este…
‎că îmi poate clarifica intenția de atunci.
‎Pentru mine contează experiența ta ‎cu piesa, ce înseamnă pentru tine.
‎Multe piese s-au compromis,
‎compozitorul spunându-mi ce voia să spună
‎sau corectându-mi înțelegerea ‎asupra piesei.
‎Dar ți-a fost greu să-ți dai seama ‎cum voiai să cânți versurile?
‎Unde vrei să ajungi?
‎Ce încerci să mă păcălești?
‎Să discuți despre versuri.
‎Când am compus ‎Downward Spiral, ‎treceam printr-o perioadă
‎în care nu mai știam cine eram.
‎Mă vedeam ca pe puștiul ‎care asculta muzică în dormitor
‎și nu eram sigur ‎cine era tipul de pe scenă.
‎Porci nenorociți!
‎Imaginea devenea denaturată ‎și accentuată
‎și era o caricatură a sinelui.
‎Adăugați asta cuiva nepregătit
‎pentru a face față atenției și faimei.
‎Mereu m-a bântuit o anumită tristețe ‎și un simț al abandonului
‎și n-am simțit niciodată ‎că îmi găsesc locul undeva, un străin.
‎Nu e ceva rațional. ‎Doar simt asta adeseori.
‎Poate că sunt tipul ‎care are nevoie de câteva beri…
‎Nu-mi pasă.
‎…sau altceva ca să înțeleg cine sunt.
‎„Acum mă simt mai bine.
‎Acum mă simt mai încrezător ‎în ținuta asta.”
‎Era scenariul ideal ‎pentru denaturarea personalității.
‎A fost cel mai tare moment din viața mea.
‎Exploatați-o cum vreți, nu-mi pasă.
‎Încercam să-mi găsesc un scop, o salvare,
‎un simț al apartenenței ‎și să nu mă simt prost.
‎Port coroana asta de rahat
‎Pe tronul meu de mincinos
‎Copleșit de gânduri distruse
‎Ce nu pot fi îndreptate
‎Piesa începe cu acest sunet.
‎- E preferatul nostru. ‎- Ce se aude?
‎Un tip pe nume Coco ne acorda studioul.
‎Unul dintre aparatele folosite era ‎o cutie destul de veche și ciudată
‎care emitea diferite zgomote ‎la diferite frecvențe,
‎dar e un sunet foarte frumos.
‎Am probat acele sunete și au devenit…
‎Încă le folosim mereu.
‎Mai există o parte.
‎Mă gândeam la sunetul din filme,
‎cum te poate incomoda,
‎ascunzând lucruri pe alocuri, ‎ce te fac să te simți într-un anumit mod,
‎fiindcă la asta se referea albumul.
‎Am fost foarte inspirat ‎de filmele lui David Lynch.
‎Nu atât de efectul muzicii,
‎ci de efectul sunetului.
‎Era un radiator care mă înnebunea.
‎De ce? ‎Fiindcă bâzâitul se aude foarte tare.
‎În mod incredibil, ‎te face să te simți foarte incomod.
‎Nu toate sunt menite să provoace repulsie,
‎ci să te pregătească emoțional
‎pentru ce încercam să transmit.
‎Așa că am inserat sunete subliminale ‎pe tot albumul.
‎Când vine refrenul, ‎mai multe chitare cântă aceleași note.
‎Acordam câteva coarde
‎și dublam câteva pasaje.
‎Era important să sune naiv și imprecis
‎și să contribuie la povestea piesei,
‎aceea că există nesiguranță.
‎Mi-a plăcut sunetul, n-am știut ce este
‎și nici acum nu înțeleg ce este.
‎Chiar mă gândeam la asta.
‎Ne-am gândit la un truc, am luat o notă
‎pe oricare instrument.
‎Se aud coarde, dar nu… Pare vioară,
‎dar nu sunt sigur.
‎Se cântă aceeași notă, ‎într-o reverberație continuă
‎și se produce un fel de ton
‎care seamănă puțin cu orga.
‎Nu e produs de un sintetizator, ‎de aceea nu e armonios.
‎Nu sună chiar bine.
‎Are un… pare uman.
‎A fost menit să trezească.
‎Ai stat sub apă până acum.
‎Tinde să accentueze apogeul piesei.
‎Ce am devenit?
‎Dragul meu prieten
‎Țin minte că eram la pian
‎și la refrenul „Ce am devenit…”
‎Parcă s-a potrivit, înțelegeți?
‎Am pielea de găină chiar și acum.
‎Ai putea avea totul
‎Vreau să te simți cumva.
‎Nu e vorba despre un solo extraordinar ‎la chitară.
‎Despre o melodie grozavă.
‎Nu, să ți se facă pielea de găină. ‎Asta contează cel mai mult.
‎O să te rănesc
‎Când l-am terminat, ‎aveam și grafica și restul.
‎Iată albumul!
‎Mi-am cerut scuze ‎că nu conținea niciun single.
‎Nu cred că e vreo piesă ‎de ascultat la radio.
‎Credeam că va fi etichetat ‎drept nepăsător,
‎dar a fost un mare succes.
‎The Downward Spiral ‎a fost lansat ‎în martie 1994.
‎A fost un mare succes.
‎A debutat pe locul doi în Billboard.
‎Cred că am compus piese bune, ‎dar am încercat să nu le fac țipătoare.
‎Există anumite efecte, ‎dar nu le auzi din prima.
‎Trebuie să muncești ca să le auzi.
‎Ai spus că ți-ai fi dorit ‎să cânți ca Bowie,
‎dar chiar ai avut un spectacol… ‎Ai cântat piesa cu el.
‎Da.
‎TURNEUL „OUTSIDER” ‎1995
‎Nu mi-a venit să cred.
‎Chiar simțeam…
‎că mai bine de atât nu se poate.
‎Am putut să stau pe scenă lângă el,
‎fiind eroul meu…
‎Vocea aceea cântă o armonie superbă,
‎o piesă compusă de mine în dormitor.
‎A fost…
‎fantastic.
‎N-am mai ascultat versiunea aceea de mult.
‎Valoarea mea a părut…
‎confirmată.
‎TURNEUL „SELF DESTRUCT” ‎(1994-1996)
‎Credeam că, după îndeplinirea țelurilor,
‎îmi voi găsi pacea.
‎N-a fost așa ‎și parcă mă simt și mai groaznic acum.
‎Monstrul meu e chiar propria minte.
‎Încerc să mă împac cu anumite lucruri.
‎Cred că cel mai bine mă exprim ‎prin muzică,
‎dar, în același timp, redeschid multe răni
‎și, cumva, acea fericire ‎și mulțumire greu de atins
‎pare mereu aproape tangibilă.
‎În contextul albumului, exploram metode
‎de a face durerea să dispară.
‎După lansare,
‎am suferit o fază de dependență ‎care a durat câțiva ani.
‎Cum… Cum s-a întâmplat asta?
‎Mi-am dat seama că povestea ‎pe care o scrisesem despre autodistrugere
‎era una pe care o trăiam.
‎Rezumă prin ce am trecut eu.
‎După câțiva ani, „Hurt” capătă altă viață,
‎prin coverul lui Johnny Cash.
‎JOHNNY CASH - „HURT” ‎ÎN REGIA LUI MARK ROMANEK (2002)
‎Când s-a lansat coverul,
‎s-a schimbat relația ta cu versurile?
‎Într-o măsură.
‎Faptul că am auzit-o corelată ‎cu un personaj monumental,
‎într-un moment în care avea o semnificație ‎pentru viața sa…
‎a fost foarte semnificativ.
‎La acea vreme, eram nesigur ‎de capacitatea mea de a compune,
‎de importanța mea ‎și mă simțeam debusolat.
‎Cântecul s-a ridicat la suprafață ‎ca să-mi spună că totul va fi bine.
‎Era ca un prieten, ca o îmbrățișare.
‎Dacă la 20 de ani m-ați fi întrebat
‎dacă voi cânta în Nine Inch Nails ‎la 50 de ani sau măcar în direct,
‎nu cred că ați fi auzit…
‎„Da, sigur” de la mine.
‎Încheiem concertele cu „Hurt”
‎și am făcut asta ‎pe tot parcursul carierei noastre.
‎Am cântat-o de nenumărate ori…
‎și o cânt diferit pentru că am trăit-o.
‎Să te ridici la suprafață ‎și să te uiți în urmă…
‎„Cum am ajuns așa?”
‎Cântând această piesă în direct ‎de nenumărate ori…
‎Mereu retrăiesc momentul.
‎Știu ce am simțit.
‎Întotdeauna e liniște și te gândești: ‎„Stabilesc o relație cu publicul.”
‎Pentru cineva care nu se simte confortabil ‎în preajma oamenilor…
‎E remarcabil.
‎Urmează „Hurt” de Nine Inch Nails.
‎Subtitrarea: Ramona Coman