Planeten Jorden er så storslået,
at man let overser de mindre ting i livet.
Men ser man nøjere efter...
...er der en helt uopdaget verden.
En verden, hvor bittesmå helte...
...og små uhyrer...
...har brug for fantastiske superkræfter...
...for at kunne klare sig, når de har overvældende odds imod sig.
Det er ikke let at være lille...
...når man lever i kæmpernes land...
FORTALT AF PAUL RUDD
...og konstant bliver jokket på.
Og af og til det, der er endnu værre.
Men der findes steder uden for de store dyrs rækkevidde.
Stedet, hvor det er en fordel at være lillebitte.
Kogende varme...
...knastørre...
...piskede af vinden.
Sandklitterne er så ugæstfri...
...at kun de dyr, der er kloge nok...
...og små nok...
...kan overleve her.
SANDKLITTEN
Det er noget af klodens mest ugæstfri terræn.
Sandklitterne i Namibørkenen er de største og ældste på Jorden...
...og de flyttes stadig af vinden.
I løbet af blot et halvt år forandres landskabet.
Men på en eller anden måde...
...skal bittesmå dyr finde vej gennem det enorme hav af sand.
En namaquakamæleon.
Den er på størrelse med en hånd.
Han virker ikke rigtig så tilpasset livet i klitterne...
...som andre af stedets smådyr.
Firbenet Meroles anchietae...
...er kun en fjerdedel så stort,
men det kan spurte tre meter i det varme sand på blot ét sekund.
Kamæleonen?
Ikke helt så meget.
Hans fødder er skabt til at gribe om grene.
Ikke sand.
Men den løjerlige nomade vandrer rundt i klitterne på en vigtig mission.
At finde en mage...
...et sted derude.
Det er meget nemmere at krydse sandet i luften.
Kapsandhøner er godt tilpasset livet i klitterne.
Men der er intet at drikke her.
Derfor begiver de små fugle sig hver dag ud på en lang rejse for at finde vand.
Firs kilometer derfra...
...ankommer de til en anderledes verden.
En, der er fuld af store, glubske rovdyr.
Som alle de andre sandhøner...
...skal hannen her drikke.
Så han venter.
Der er lige tid til en hurtig tår.
Hannen vender tilbage til sin partner, der ligger i reden på en klippe i klitterne.
Det hengivne par skiftes til at ruge på æggene...
...så de kan få noget at drikke.
Men nu bliver livet endnu mere kompliceret.
Æggene klækker snart.
De nye unger skal have vand, for ellers omkommer de i solen.
Midt på dagen er det livsnødvendigt at kunne afkøle sig.
Her er kamæleonen bedre rustet til at klare sig...
Han gør sin hud hvid, så den reflekterer solens stråler.
Men firbenet er som sædvanlig ét skridt foran...
...med sine cool bevægelser.
Sandets overflade kan blive 70 grader varm.
Men en centimeter over den er der ti grader koldere.
Ved at løfte sine store fødder kan han hurtigt komme af med varmen.
Når det bliver for varmt...
...er den skovlformede snude guld værd.
Blot 20 centimeter nede er der kun 30 grader varmt.
Vejhvepsen her ænser ikke varmen.
Og med sine følsomme følehorn kan hun opspore dyr, der gemmer sig i sandet.
Hun er ikke længere end en clips,
men flytter mere end to spandfulde sand for at grave byttet fri.
En Carparachne aureoflava-edderkop.
Hvepsens stik lammer byttet.
Edderkoppens bid er dødbringende.
Når ørkenens gladiatorer tørner sammen, vinder edderkoppen kun sjældent.
Men den har dog...
...en fantastisk flugtstrategi.
Den slipper ud af hvepsens synsvidde.
Og ud af farezonen.
Næsten.
Midt på eftermiddagen...
...ligger klitterne øde.
Lufttemperaturen topper ved 50 grader.
Først hen imod aften begynder heden at aftage.
Nok til, at en flok unge bavianer begiver sig ud på de yderste sandklitter.
Legesyge og nysgerrige...
...men ikke velkomne gæster.
Frøer af arten Breviceps macrops er natdyr.
Væk dem på eget ansvar.
De er ikke større end en golfkugle...
...men de puster sig op.
Man kan lige nå at slumre lidt mere,
før dagens dyr lader sig afløse af natholdet.
Da mørket sænker sig...
...daler temperaturen også.
I ørkenen er der nu mere aktivitet.
Og mere larm.
En godnatsang til de udmattede.
Et vækkeur for nattens skabninger.
Og en middagsklokke for rovdyrene.
Slørugler finkæmmer klitterne, mens de lytter efter små byttedyr.
Men et mere lumsk rovdyr...
...lusker rundt under dem.
Den svømmer...
...under sandet.
Ørkenens haj.
Ørkenguldmuldvarpen.
Den er fuldstændig blind og mindre end et hønseæg.
Hans overdimensionerede kranium fungerer som satellitmodtager,
der opfanger lyden af termitternes små fodtrin.
De giver ham både vand og føde nok...
...så længe han fanger 60 hver nat.
Mange andre af nattens rovdyr tager del i ædegildet.
Den søvnige frø forvandler sig til en termit-Terminator.
Men termitter giver igen.
Og med det kæmpestore hoved er det svært at ryste dem af.
Sandet er muldvarpens eneste tilflugtssted fra de bidende termitter...
...og andre skjulte farer.
Tidlig morgen.
Kamæleonen er udsultet og nedkølet.
For at blive varm igen gør han den side af kroppen, der vender mod solen, mørk.
Så da billerne dukker op...
...er kamæleonen parat.
En begynderfejl.
Den billeart smager så modbydeligt,
at ingen kamæleon begår den fejl to gange.
En skyggebille har en utrolig rejse foran sig.
350 meter klatretur i sand er ikke let for et insekt på størrelse med en ølkapsel.
Men den er besværet værd.
På ganske sjældne morgener indhylles klitterne i tåge.
Det er lige det, den lille bille har ventet på.
Tågedisen kondenseres i små fordybninger på hans ryg...
...hvorfra de føres til hans mund.
Han skaber vand ud af den blå luft.
De kan drikke næsten halvdelen af deres egen vægt i vand.
Biller, der går ned ad bakken...
...er langt saftigere end dem, der går op.
Kamæleonen er måske ikke tilpasset livet her så godt, som andre er.
Men hvis man ikke kan vinde over dem...
...må man æde dem.
Sandhønens unger udklækkes.
Selv under den lavtstående morgensol har de brug for morens skygge.
Snart er det så varmt, at de dør, hvis de ikke får vand.
Faren er deres eneste håb.
Han har fundet et nyt vandhul med færre store rovdyr.
Men for en så lille fugl...
...er selv nærkontakten med venlige kæmper risikabel.
Det bliver endnu sværere at bære vand tilbage til ungerne.
En duehøg...
...jager de tørstige.
Faren må sætte livet på spil for at redde sine unger.
Med sine særlige vandsugende mavefjer
kan sandhønehannen suge nok vand op til at fylde et snapseglas.
Nu kan han flyve vandet tilbage til ungerne.
Der er to timers tungt lastet flyvetur hjem.
I sidste øjeblik.
Ungerne suger for første gang vand til sig fra farens fjer.
Han må vove sig ud på den samme rejse hver dag i to måneder,
indtil hans unger selv kan flyve.
Kamæleonens mission har ført ham til en narasplante.
Det er et godt sted at finde skygge.
Og med lidt held...
...en hun.
Kan det være hans store øjeblik?
For at vise sine følelser ændrer hun farve...
...og danser.
Han er åbenbart ikke helt det, hun havde forestillet sig.
Men det er svært at finde en mage herude.
Måske må hun nøjes med ham.
Hun bliver ikke hængende.
Snart lægger hun æg.
Hannen er tilfreds...
...men helt udmattet.
Femoghalvtreds millioner års evolution
har skabt de mest fantastiske ørkentilpasninger.
Med ukuelighed og snilde...
...trives bittesmå dyr i Namibias øde sandklitter.
Efter at have været begravet i sandet i månedsvis dukker en lillebitte unge op.
Kamæleonens slægt lever videre.
Der er et væld af udfordringer forude.
Man må hellere gå dem i møde ét langsomt skridt ad gangen.
Tekster af: Eskil Hein