Maakera on nii suurejooneline,
et pisemad asjad jäävad elus kergelt kahe silma vahele.
Aga lähemalt vaadates...
näeb tervet avastamata maailma.
Maailma, kus tillukesed kangelased...
ja väiksed koletised...
vajavad uskumatuid supervõimeid...
et olla võidukad hiiglaslike ohtude kiuste.
Kodust paremat kohta pole.
Ja hariliku hamstri jaoks on kodu siin...
ühe Euroopa maakoha südames.
Asi on aga sedasi...
et see maakoht on muutumas.
JUTUSTAB PAUL RUDD
Masinate saabudes...
kolivad loomad välja.
Enamik on nii väikesed, et seda ei panda tähelegi.
Õnneseened jõuavad siia.
Meie aedadesse.
Tuttav koht.
Aga pisemas mastaabis
on see imedest tulvil maailm...
kus valitsevad väikesed olendid.
Nende tillukeste elanike jaoks on aias kõik olemas.
Õdusad asemed.
Erasviidid.
Isegi bassein.
See võib paradiisi meenutada.
Aga ohud on kõikjal.
Veelgi hullem, seda maad valitsevad hiiglased.
Niisiis mida on vaja, et seda kohta koduks nimetada?
AED
Kevad on tulnud.
Ja sellega tulid ka värsked toiduallikad.
Aga seal, kus on toitu, leidub paratamatult ka ohte.
Kodukassid tapavad rohkem pisiimetajaid kui ükski teine kiskja.
Õnneks on oravad kiire keha ja taibuga.
Kui on tahet... ja pähkleid... leiab alati ka lahenduse.
Aga köiel kõndimises... pole kerge viluda.
Küll neiu naaseb.
Oravad on järjekindlad.
Lennates pääseb muidugi söödamajakesele kergemini ligi.
Punarinnad munevad varakevadel.
Nii jõuab isa oma kasvavale perele võimalikult palju toitu tuua.
Sel ajal, kui ema pesakonda hoiab, on isal palju tegemist,
toites poegi iga viie minuti tagant.
Teiste lindude vältimine on raskeim osa.
Punarinnad on aia agressiivseimad linnud.
Ja see lind on üks kõige surmavamaid.
Kiirusel 50 km/h lendav raudkull on väikelindude spetsialist.
Nurjunud jaht võib ka tasuta lõunat tähendada.
Mullamurelaste jaoks on toidu leidmine hiiglaslik ekspeditsioon.
Nad peavad läbima pakse džungleid...
ja ületama tohutuid kõrbeid.
Koduses koloonias on neid 5000.
Ja see, kuidas nad kõiki toidavad, on vaata et imepärane.
Neist on lehetäifarmerid saanud.
Aga nad ei söö neid.
Nad kõditavad neid...
et vallanduks tilkadena mesikaste...
magus vedelik, mida lehetäid taimemahlast toitudes eritavad.
Aga karja seas... peitub hunt.
Lepatriinud on lehetäisid söövad kiskjad.
Sipelgad ründavad vastu võimsate lõugadega.
Ja pritsivad sipelghapet.
Aga mõnedest lehetäide tapjatest ei saaks isegi sipelgate armee jagu.
Nad peavad mujalt toitu hankima.
Metsikus looduses kaitsevad hamstrid oma alasid.
Aga külluslik tagaaed meelitab nad kõik kokku.
Isane.
Emane ei taha seltsi.
Ohutu välimusega hamstrid võitlevad jõhkralt.
Isane on suurem ja tugevam...
aga tal paistavad olevat romantilised plaanid.
Tunded pole vastastikused.
Mõni teine kord ehk.
Suve edenedes pöördub tähelepanu söömiselt paaritumisele.
Emane sebra-hüpikämblik.
Ta võib olla vaid riisitera suurune...
aga ta on ablas.
See isane peab ettevaatlik olema. Emane võib ta hõlpsalt tappa.
Ta peab end paarilisena tõestama.
Tantsuga.
Shuffle.
Laine.
Külgsamm.
Kõik tuleb täpselt õigesti tantsida.
Ta pole parim tantsumees.
Aga vähemalt pole ta veel välja langenud.
Südasuvi. Läheb aina kuumemaks.
Isane hamster on tagasi.
Tema sihikindlus tasub end ära.
Emane on jäänud paikseks,
andes oma urule uue ilme, et sellest kodu teha.
Praegusel aastaajal on aed täis väikeseid kodurajajaid.
Müürimesilane peab leidma ohutu koha oma järglase kasvatamiseks.
Üksikema jaoks on valmis teokarp mugavam kui nullist ehitamine.
Pärast põhjalikku uurimist...
muneb ta teokarpi üheainsa muna.
On vaid üks mure.
Kuldnokkadele maitsevad teod.
Siin võib juhtuda kahetsusväärne eksitus.
Napilt läks.
Selleks, et järglane siin aias ellu jääks,
peab ema kodust julgeolekut parandama.
Järglane koorub alles aasta pärast.
Ja ema ei ela piisavalt kaua, et teda kaitsta.
Seega otsib ema ehitusmaterjale.
Hämmastaval kombel kannab ta endast 20 korda pikemaid oksi
oma lastetoa katmiseks.
Teokarp muudetakse tükkhaaval...
kindluseks.
Ema ei saa olla kohal, et oma järglast kaitsta,
aga andis talle võimalikult hea alguse.
Kui inimestel saabub uneaeg,
ärkab aed uute olendite näol ellu.
Mõned läbivad riskantse teekonna, et sinna jõuda.
Isasel köidikkonnal on ohtlik missioon.
Tema paariline usaldas nende kallid munad tema kätte.
Emane mässis need ta jalge ümber, et ta neid maha ei pillaks.
Järglased on valmis kooruma, nii et ta peab munad kähku vette viima.
Ja ta riskib selleks oma eluga.
Ta suudab haista aiatiigi kõige õrnematki lõhna.
Kuid ta pole veel kohal.
Siilid söövad konni.
Aga temal on isu millegi muu järele.
See on öine ime.
Suur seatigu.
Palavatel niisketel õhtutel
ilmuvad nad välja ühe looduse erakordseima vaatemängu jaoks.
Seatigu ronib teise jälge mööda üles.
Ja kui kaks kohtuvad...
siis nad tantsivad.
Seejärel lasevad nad oksast lahti
ja laskuvad limaniidi otsas allapoole.
Ohust kenasti eemal...
hakkavad nad paarituma.
Kõikjal aias on uued elud algamas.
Köidikkonn leidis viimaks tiigi üles.
Sellesama, milles ta ise sündis.
Nüüd, mil loomulikke veesilmi napib,
on aiatiigid pisiloomadele hädavajalikud.
Ka hamstri jaoks algab uus peatükk.
Aeda kolimine tasus end selgelt ära.
Ta poegis seitse väikest järglast.
Nende silmad on esimesed kaks nädalat kinni.
Selle aja jooksul poegade suurus kahekordistub.
Nende tempos püsimiseks peab ema korralikult toituma.
Nii mitme poja imetamine mõjub kurnavalt.
Õnneks kannab aedniku vaev vilja.
Aga iga väljaskäiguga seab hamster oma elu ohtu.
Targem on võimalikult vähe kordi käia.
Ja teha nii, nagu hamstrid oskavad.
Neisse põskedesse mahub kolme eine jagu toitu.
Aga tema suu avanemisel on piirid.
Südasuve ajaks kasvab aed kiiresti.
Nagu ka pisiloomad, kes seda söövad.
Värskelt koorunud suur-harksaba vastne on piisavalt väike, et nõelasilma läbida.
Aga ta on üks näljane röövik.
Vaid kolme nädalaga ta kasvab...
ja kasvab...
algsest tuhat korda suuremaks.
Nimelt nüüd, mil aias toimub kõik kiirkäigul,
üritavad inimesed taas ohje haarata.
Aga loodus oskab vastu hakata.
Sipelghappe pritsimisest tavaliselt aitab.
Paljud väikeloomad kasutavad kaitseks keemiarelvi.
Inimestel on aga massihävitusrelvad.
Sipelgate jaoks, kes veel toitu otsivad...
on see veresaun.
Suurte kaotuste kiuste...
ei hülga need sipelgad oma haavatuid.
Nad kantakse tagasi kolooniasse.
Koduteed pole kerge leida.
Ja lühikene muru ei paku neile enam varju.
Sipelgad maitsevad kuldnokkadele tigudest veelgi rohkem.
Sipelghappe kasutamine annab sel korral tagasilöögi.
Kuldnokk lausa julgustab seda kasutama.
See aitab sulgi hooldada ja kaitseb parasiitide eest.
Aga lageda muru peal on ohtlik sulgi siluda.
Sipelgatel vedas.
Tuleb ületada vaid viimane takistus, enne kui koju jõutakse.
Tulikuuma päikesega.
Vajuva liivaga.
Ja tapvate sipelgalõvidega.
Nad kaevavad lõkse ja pilluvad liiva, et ohvrid ei saaks põgeneda.
Üks vapper sipelgas riskib langenud kaaslase nimel oma eluga.
Sel korral teda enam päästa ei saa.
Aga tänu sipelgate isetule loomusele jõuab enamik neist koju.
Nüüdseks neljanädalased hamstripojad muutuvad rahutuks.
Aeg on aeda avastada.
Nende ema tagas selle, et neil on hea koht, kus alustada.
Väike roheline oaas...
aina muutuvas maailmas.
See ei pruugi täiuslik olla.
Aga see on kodu.
Me peame liiga tihti loomi, kellega oma aedu jagame, kahjuriteks.
Aga peatuge ja vaadake lähemalt.
Siis näete kogukonda, mis koosneb väikestest imedest,
kes üritavad meie maailmas omale kodu luua.
Kergelt ununeb see, mis tunne on väike olla.
Kuid abistava käega...
saavad ka pisimad...
suuri tegusid korda saata.
Tõlkinud Silver Pärnpuu