Jordkloden er så spektakulær
at du fort overser livets små finurligheter.
Men tar du en nærmere titt,
ser du en uoppdaget verden.
En verden der ørsmå helter...
...og små uhyrer...
...trenger utrolige superkrefter...
...for å kunne lykkes, mot alle odds.
Livet går fort.
FORTELLER: PAUL RUDD
Spesielt om du er liten.
Dette jordekornet er knapt én måned gammel.
Han er heldig om han får leve ett år.
Det er så mye å utforske.
Og så lite tid.
Denne nordamerikanske skogflekken eksploderer snart av liv.
Med små dyr
og store muligheter.
Men små liv kan være over... på et blunk.
Ingen tid til å nøle.
Vær kjapp.
Lær fort.
Så overlever du kanskje et helt år.
Tidlig om våren.
Skogene i Appalachene begynner så smått å blomstre.
Det er så mye mat her
at et jordekorn bare trenger to mål for seg selv.
Det er spesielt mye nøtter.
De er hovedvalutaen i denne vesle verdenen.
Om høsten, når de er modne, drysser de ned som gaver fra oven.
Men før den tid har han mye å ta seg av.
Det bor alt en eldre og sterkere hann her.
Skal det vesle jordekornet klare seg, må han snart stå opp for seg selv.
Men slåssing er risikabelt.
Han kan ikke bli skadet så tidlig på våren.
Han må ligge lavt. Leve på smuler ved utkanten av området.
Inntil han makter å stå imot.
Om våren skal de fleste ut og spise.
Små dyr har rask forbrenning, så de må spise ofte.
Larvene er glupske.
Det samme er fuglene.
Sevjespetter borer et utall brønner for å nå inn til sevjen.
Kolibrier på størrelse med valnøtter utnytter dette.
De flyr nesten 5000 km for å komme hit.
Og ankommer tidsnok til å få det årlige sukkersjokket.
Mens skogen generelt er i høygir,
sover en beboer fortsatt tungt.
Den kunne fått plass i et eggeglass. Hoppemusens dvale har vart i åtte måneder.
Hun risikerer å aldri våkne.
Sover hun for lenge, sulter hun i hjel.
To tredeler av disse musene gjør det.
Naboene hennes, derimot, hviler aldri.
De har mange hundre små munner å mette.
I likhet med andre maur er de flittige.
Det som gjør dem unike, er bostedet.
De er ikke større enn sandkorn, så de er så små
at hele maursamfunnet får plass i en gammel eikenøtt.
Tilsynelatende et perfekt skjul.
Men det er kanskje ikke så smart å bo i noe som andre spiser.
Skogen hjemsøkes av kjemper.
Villkalkuner.
De må få larvene i sikkerhet og holde seg fast.
Dette kan bli humpete.
Eikenøtter er i det minste solide.
Og de triller godt.
Det blir fort sommer i skogen.
Den virker frodig og rik.
Likevel er det så vidt det vesle jordekornet klarer seg.
Eikenøttene er ikke modne.
Og når den mangler et eget område,
må den finne mat på den eldre hannens revir.
Fortsatt ikke kamplysten.
Han må bygge muskler.
I nøden er jordekorn villige til å prøve nesten alt.
Selv en snegl, kanskje?
Eller kanskje ikke.
Intet blivende sted.
En fare truer fra oven.
Og snart kommer det en til.
Foreløpig kan hønsehaukungen knapt stå.
Og enda mindre fly.
Det blir ikke ekornjakt med det første.
Lenger nede klekkes det ut noe merkelig.
Etter to år som larve
er en herkulesbille på størrelse med en golfball på vei ut.
Han har det travelt.
Han må sikre seg en plass i høyden for å skaffe make.
Men hvorfor gå...
...når du kan fly.
Et av verdens tyngste insekter.
Vingemusklene må varmes ordentlig opp før han kan fly av sted.
Best å gå inntil videre.
Men dette herkuliske toktet virker lett målt mot det snutebillen skal.
Hun er hundre ganger mindre.
Men hun skal reise tusen ganger lenger.
Hun er på en episk ferd.
Opp mot trekronene.
Målet er å finne dyrebare eikenøtter.
De er ikke modne ennå.
Men hun skal ikke ete dem.
De er til ungene.
Hun kan bare bore hull når de er grønne.
Mye bryderi for ett enkelt egg.
Og hun må fylle flere nøtter.
På skogbunnen begynner hoppemusen å lee på seg.
Hun må våkne snart.
Hun er lykkelig uvitende om skiftende årstider,
og om kampen som er på gang rett over henne.
Herkulesbillen har tatt seg opp på stammen.
Men ingen tid til hvile.
Konkurrenten følger hakk i hæl.
De er blant verdens sterkeste biller.
De kan løfte hundre ganger sin egen vekt.
Målet er å kaste motstanderen ned fra stammen.
De er insektenes sumobrytere.
Stammen er hans.
Og med den får han sjansen til å pare seg.
Hønsehaukungen ser allerede dobbelt så godt som oss.
Fire uker gammel er hun nesten utvokst.
De fleste fjærene er på plass.
Snart kan hun fly.
Inntil da kan jordekornet ta det med ro.
Men ikke for rolig.
Høsten er ennå et stykke unna, og eikenøttene er endelig modne.
Når kvelden faller på om høysommeren, er det magi i luften.
Tusenvis av små ildfluer danser i mørket.
Inni trestammen har hoppemusen omsider våknet.
Men nå holder hun på å sulte i hjel.
Hun må finne mat.
Hun må våge seg ut i nattemørket.
Det er merkverdige ting i emning på skogbunnen.
En av naturens underligste oppvisninger vil snart utfolde seg.
I 17 år har de vært larver og spist under jorden.
Nå kommer sangsikadene til overflaten.
Og livet deres varer bare i noen få dager til.
Kappløpet er i gang.
Etter et helt liv alene under jorden
har millioner av tommelstore sikader lagt tilsynekomsten til dette øyeblikket.
Det er en av verdens største dyrevandringer.
I natt forvandles de fra nymfe til voksent individ.
I morgen parer de seg, og så dør de.
Mange overlever ikke natten.
Men de er så tallrike at de fleste overlever lenge nok til å få paret seg.
Selv om skogen får et festmåltid.
Hoppemusen er vegetarianer.
Hun leter etter små frø og sopp.
Skogklapperslanger kan holde ut måneder uten mat.
Nå ville en matbit i musestørrelse gått ned på høykant.
Å lete etter mat i mørket er farlig.
Med mindre du har...
...skjulte superkrefter.
Hun ser ut til å trosse tyngdekraften og kan hoppe to meter høyt.
Overdimensjonerte haser i bein og føtter, og den vesle kroppen,
gjør at hun kan hoppe unna farer i skogen.
Og forhåpentligvis videre til tryggere steder å spise.
Idet sommer blir til høst,
går skogen inn i en magisk og gyllen periode.
Men i kjølvannet følger en ny trussel.
Den unge hønsehauken kan nå fly.
Fra sped fuglunge...
...til flyvende snikmorder.
Vingespennet er på en meter.
Og hun kan fly i opptil 60 km/t.
Smådyr bør speide opp mot luftrommet.
Ikke bare etter hauker.
Øyeblikket jordekornet har ventet på.
Modne eikenøtter.
De faller bare ned i et par ukers tid, så det gjelder å hamstre.
Han får plass til flere nøtter i de enorme kinnene.
Praktisk når man må ha mange hundre nøtter til vinteren.
Men det synes som om forrådet vokser for sakte.
Noen har stjålet fra lageret hans.
Den eldre hannen.
Jo mer småen lagrer...
...desto mer stjeler naboen.
På toppen av alt...
...er mange av nøttene her ubrukelige.
Snutebillens larve har vokst der inne.
Den er blitt like stor som en gelébønne og må forlate barneværelset.
Lettere sagt enn gjort.
Tomme nøtter går ikke til spille.
Et nytt hjem for en ny generasjon eikenøttmaur.
I den lune trestammen...
...gjør hoppemusen i stand sengen.
Hun har bare vært våken noen måneder.
Det på tide med ny, lang dvale.
Men jordekornet kan ikke hvile.
Høsten er snart over.
Utsiktene for å overleve vinteren er dystre.
Han trenger flere nøtter.
Det fins bare én løsning.
Han må inn på fiendtlig område.
Den eldre hannen stjal kanskje.
Men dele vil han overhodet ikke.
Det unge jordekornet blir tatt på fersken.
Skogflekken er ikke stor nok for dem begge.
En gang må flukten ta slutt.
På tide å kjempe.
Den eldre hannen stikker med halen mellom beina.
Og han kommer neppe tilbake med det første.
Er du liten, kan livet være ulidelig kort.
Men dette jordekornet lever det til fulle.
Han har sikret et eget revir, en enorm nøttefangst...
...og han har trosset ulempene ved å være liten
i en stor og voldsom skog.
Han har alt han trenger til vinteren...
...og kan endelig hvile...
...og drømme om en ny vår.
Tekst: Dario Kverme Birhane