Planēta Zeme ir tik iespaidīga,
ka sīkumus var arī nepamanīt.
Bet, ieskatoties ciešāk,
atklājas vesela pasaule.
Pasaule, kurā sīkiem varoņiem
un maziem briesmoņiem
ir vajadzīgas neticamas superspējas,
lai visam par spīti varētu svinēt uzvaru.
Dzīve rit ātri.
STĀSTA POLS RADS
Īpaši tad, ja esi mazs.
Šis mazais burunduks ir nepilnu mēnesi vecs,
bet viņam paveiksies, ja nodzīvos ilgāk par gadu.
Ir tik daudz, ko pētīt.
Un tik maz laika.
Ziemeļamerikas meža daļa, kurā viņš dzīvo, pēkšņi ir dzīvības pilna.
Ir daudz mazu radību
un lielu iespēju.
Bet sīkas dzīvībiņas var izdzist vienā acumirklī.
Tagad nedrīkst apstāties.
Jākustas žigli.
Jāmācās ātri.
Un tā var nodzīvot arī gadu.
MEŽI
Agrs pavasaris.
Apalaču kalnu meži sāk ziedēt.
Te ir tik daudz barības,
ka plaukstas lieluma burundukam pietiek ar 2000 kvadrātmetriem.
Zīļu ir īpaši daudz.
Tās ir valūta, kas dzen uz priekšu šo mazo pasauli.
Rudenī, nogatavojušās, tās sagādās milzīgu prieku,
bet līdz tam ir jātiek galā ar daudz ko.
Kāds vecāks, stiprāks tēviņš te jau dzīvo.
Ja mazais burunduks izdzīvos,
drīz viņam būs jāaizstāvas.
Bet cīnīties ir riskanti.
Viņš nevar atļauties tikt savainots jau sezonas sākumā.
Viņam būs jāizturas neuzkrītoši,
jācenšas sameklēt iztiku pa nomalēm,
kamēr nebūs tik liels, lai par sevi pastāvētu.
Vairumam pavasaris ir laiks, kad līst ārā un ķerties pie ēšanas.
Maziem dzīvniekiem ir ātra vielmaiņa, tāpēc tiem jāēd biežāk.
Kāpuri ir ļoti rijīgi.
Tādi ir arī putni.
Suldziri izkaļ simtiem caurumu, lai tiktu pie kāpjošās sulas.
Un valrieksta izmēra kolibri to izmanto savā labā.
Tie lido gandrīz 5000 kilometru, lai te nokļūtu,
un ierodas tieši laikā uz šo sezonālo cukura drudzi.
Kaut arī gandrīz visi mežā jau rosās,
viens tā iemītnieks vēl saldi guļ.
Saritinājusies migā, kas mazāka par olu trauciņu,
lēcējpele ziemas miegā pavada astoņus mēnešus.
Nu tai draud briesmas nepamosties nekad.
Guļot par ilgu, tā nomirs badā.
Tā notiek ar divām trešdaļām lēcējpeļu.
Kaimiņienes turpretim neatpūšas nekad.
Tām jāpabaro simtiem sīku mutīšu.
Kā jau visas skudras, tās ir strādīgas.
No citām tās atšķiras ar dzīvesvietu.
Būdamas tikai smilšu grauda izmērā, tās ir tik mazas,
ka visa to sabiedrība ietilpst vecā zīlē.
Tā šķiet ideāls patvērums.
Bet varbūt tomēr nav laba doma iekārtot mājas kāda cita ēdienā.
Pa šo mežu slāj milži.
Meža tītari.
Ir laiks nostiprināt kūniņas un turēties cieši.
Šis varētu būt skarbs brauciens.
Labi, ka zīļu mājas ir izturīgas.
Un tās spēj ripot.
Vasara mežā pienāk ātri.
Mežs izskatās zaļš un bagātīgs,
tomēr mazais burunduks knapi iztiek.
Zīles vēl nav nobriedušas.
Un, būdams bez sava meža gabaliņa,
viņš ir spiests meklēt barību vecākā tēviņa teritorijā.
Joprojām nav gatavs cīņai.
Vēl jāpieņemas spēkā.
Grūtos laikos burunduki ir gatavi pagaršot gandrīz jebko.
Varbūt pat kailgliemezi.
Vai arī ne.
Bet uzkavēties nedrīkst.
No augšas draud nāves briesmas.
Un drīz tā notiks vēl biežāk.
Pašlaik šis vanadzēns gandrīz nespēj nostāvēt,
kur nu vēl lidot.
Paies vēl kāds laiks, līdz tas medīs burundukus.
Lejā šķiļas kaut kas dīvains.
Divus gadus pavadījusi kā kūniņa,
parādās herkulesvabole golfa bumbiņas lielumā.
Tā ļoti steidzas,
lai apliecinātu savu pārākumu un iegūtu partneri.
Bet kāpēc iet,
ja var lidot?
Tas ir viens no smagākajiem kukaiņiem pasaulē.
Tā spārnu muskuļiem jābūt kārtīgi iesildītiem,
lai tas varētu pacelties gaisā.
Pagaidām drošāk būs iet kājām.
Bet šis herkuliskais uzdevums ir vieglāks nekā tas, kas jāveic zīļu smecerniekam.
Tas ir simt reižu mazāks,
bet jāiet tūkstoš reižu tālāk.
Tas devies varenā ceļojumā -
uz meža lapotni.
Tā nolūks ir sasniegt vērtīgās zīles.
Tās vēl nav nogatavojušās.
Taču smecernieks tās neēdīs.
Tās vajadzīgas mazuļiem.
Smecernieks zīlēs var ieurbties tikai, kamēr tās ir zaļas.
Daudz pūļu tikai vienas olas dēļ.
Un tam jāpiepilda vēl daudz citu zīļu.
Meža pakājē sāk knosīties lēcējpele.
Tai tiešām drīz jāmostas.
Pagaidām tā ir laimīgā neziņā par gadalaiku maiņu
un cīņu, kas briest tieši virs galvas.
Herkulesvabole ir tikusi līdz baļķa augšpusei,
bet atpūtai laika nav.
Sāncensis ir jau tuvu.
Tās ir starp spēcīgākajām vabolēm pasaulē.
Katra spēj pacelt 100 reižu vairāk, nekā pati sver.
Mērķis ir pretinieku pacelt un nomest no baļķa.
Kukaiņu pasaules sumo cīkstoņi.
Nu tas ir viņa baļķis.
Līdz ar to viņš ieguvis arī iespēju pāroties.
Jaunā vanaga redze jau ir divreiz labāka par mūsējo.
Četru nedēļu vecumā tas ir gandrīz pieaudzis.
Lielākā daļa spalvu jau ir izaugušas.
Drīz tas spēs lidot.
Līdz tam laikam mazais burunduks var būt mierīgs.
Tomēr ne pārāk mierīgs.
Līdz rudenim, kad zīles beidzot būs gatavas, vēl mazliet jāgaida.
Vasaras saulgriežu naktīs
gaisā jūtama burvība.
Tumsā dejo tūkstošiem sīku jāņtārpiņu.
Lēcējpelīte savā baļķī beidzot ir pamodusies.
Bet nu tā ir tuvu bada nāvei.
Jāatrod ēdiens.
Tas nozīmē - jāstājas pretī naktij.
Pa zemsedzi kustas savādas radības.
Un tūlīt būs redzams viens no dīvainākajiem dabas skatiem.
17 gadus zem zemes barojušās kā kūniņas,
beidzot virszemē izlien cikādes.
Nu tām atlicis dzīvot tikai dažas dienas.
Sacensība ir sākusies.
Visu mūžu pavadījušas vienas pazemē,
miljoniem īkšķa lieluma cikāžu ir iznākušas laukā tieši šajā brīdī.
Tā ir viena no lielākajām migrācijām uz Zemes.
Šonakt tās no nimfām pārvērtīsies par pieaugušiem īpatņiem.
Rīt tās pārosies, un tad ies bojā.
Daudzas neizdzīvos pat šo nakti.
Tomēr to ir tik daudz, ka vairums nodzīvos pietiekami ilgi, lai radītu pēcnācējus,
un arī mežs varēs dzīrot.
Taču lēcējpele drīzāk ir veģetāriete.
Tā meklē sēkliņas un sēnes.
Klaburčūska bez ēšanas var iztikt vairākus mēnešus.
Tagad kaut kas peles izmērā būtu tieši laikā.
Meklēt barību tumsā ir riskanti,
ja vien nepiemīt...
slepenas superspējas.
Šķietami pretrunā ar gravitāciju lēcējpele var uzlēkt divus metrus augstu.
Īpaši lielas pēdu un kāju cīpslas, kā arī sīkais izmērs
ļauj tai aizlēkt prom no briesmām, kas uzglūn mežā.
Cerams, uz drošāku barošanās vietu.
Kad vasaru nomaina rudens,
mežā sākas burvīgi zelta laiki.
Bet tiem līdzi nāk jaunas briesmas.
Jaunais vanags ir izaudzis...
no kaulaina putnēna...
par lidojošu slepkavu.
Tā spārni ir vairāk nekā metru plati,
un tas spēj lidot ar ātrumu 60 kilometru stundā.
Mazajiem dzīvniekiem debesis būtu jāpatur acīs.
Un ne tikai vanagu dēļ.
Ir pienācis mazā burunduka gaidītais brīdis.
Nogatavojušās zīles.
Šie prieki ilgst tikai pāris nedēļu, tāpēc laiks piepildīt krātuves.
Superlielajos vaigos var sastūķēt daudz zīļu.
Tas ir noderīgi, jo, lai pārlaistu ziemu, zīļu vajag simtiem.
Tomēr šķiet, ka krājumi pildās pārāk lēni.
Kāds tos aplaupa.
Vecākais tēviņš.
Jo vairāk šis jauneklis noglabā,
jo vairāk kaimiņš nozog.
Un, it kā ar to nepietiktu,
daudzas tuvējās zīles ir nederīgas.
Iekšā aug zīļu smecernieka kāpurs.
Nu, kad tas jau ir želejas pupiņas izmērā, ir laiks bērnistabu pamest.
Vieglāk pateikt nekā izdarīt.
Tomēr pat tukšās zīles neiet zudumā.
Tās būs jaunas mājas jaunai zīļu skudru paaudzei.
Atpakaļ mājīgajā baļķī
lēcējpele jau gatavo sev migu.
Tā ir bijusi nomodā tikai dažus mēnešus.
Nu pienācis laiks atkal kārtīgi izgulēties.
Bet mazajam burundukam atpūta nav prātā.
Rudens ir gandrīz galā,
un viņa izredzes pārdzīvot ziemu ir drūmas.
Viņam vajag vairāk zīļu.
Risinājums ir tikai viens.
Pienācis laiks ieiet ienaidnieka teritorijā.
Vecākais tēviņš ir gatavs zagt,
bet nav gatavs dalīties.
Jaunais burunduks ir pieķerts nozieguma vietā.
Šis meža gabaliņš abiem ir par mazu.
Bet viņš nevar skriet bezgalīgi.
Laiks cīnīties.
Ievainots un sakauts, vecākais tēviņš laižas lapās.
Un izskatās, ka tik drīz vairs neatgriezīsies.
Dažkārt, ja esi mazs, dzīve var būt nepatīkami īsa,
bet šis mazais burunduks to izbauda pilnā mērā.
Viņš ir ieguvis savu teritoriju,
milzīgu kaudzi zīļu
un pārvarējis grūtības, kas mazajiem jāpiedzīvo
lielā, pirmatnējā mežā.
Sagādājis visu vajadzīgo, lai pārlaistu ziemu,
viņš beidzot var atpūsties
un sapņot par nākamo pavasari.
Tulkojusi Inguna Puķīte