Maakera on nii suurejooneline,
et pisemad asjad jäävad elus kergelt kahe silma vahele.
Aga lähemalt vaadates...
näeb tervet avastamata maailma.
Maailma, kus tillukesed kangelased...
ja väiksed koletised...
vajavad uskumatuid supervõimeid...
et olla võidukad hiiglaslike ohtude kiuste.
Elu kulgeb kiiresti.
JUTUSTAB PAUL RUDD
Eriti kui oled väikene.
See väike vöötorav on vaevu kuuvanune...
aga tal veab, kui aastastki kauem elab.
Uurida on nii palju kohti.
Ja aega on nii vähe.
Tema Põhja-Ameerika metsalapike on kohe eluga täitumas.
Väikeste olendite...
ja suurte võimaluste näol.
Tillukesed elud võivad aga... silmapilkselt lõppeda.
Paigal seista ei saa.
Tuleb kiire olla.
Ja kähku õppida.
Sel juhul võib isegi aasta üle elada.
METSAMAA
Käes on varakevad.
Ja Apalatšide metsad hakkavad just õitsele lööma.
Siin on nii palju toitu.
Peopesasuurune vöötorav vajab vaid viiendikku hektarist.
Tõrusid on eriti rohkelt.
Need on seda väikest maailma ajendav valuuta.
Ja sügisel on need küpsena erakordselt väärtuslikud.
Enne peab vöötoravapoiss paljuga tegelema.
Siin elab juba vanem ja tugevam isane.
Elus püsimiseks peab vöötoravapoiss varsti enda eest seisma.
Võitlemine on aga riskantne.
Kohe aastaaja alguses ei tohi ta viga saada.
Ta peab tähelepanu vältima...
konkurentide piirimail elama...
kuni suudab viimaks vastu hakata.
Enamiku jaoks on kevadel aeg välja tulla ja sööma hakata.
Väikeloomadel on kiirem ainevahetus, seega tuleb tihemini süüa.
Röövikud on kustutamatu isuga.
Linnud on ka.
Rähnid puurivad sadu kaeve, et kerkiva puumahlani pääseda.
Kreeka pähkli suurused koolibrid kasutavad seda ära.
Nad lendavad siia ligi 5000 km kauguselt...
ja jõuavad täpselt magusahooajaks kohale.
Enamik metsast on üliaktiivne...
aga üks elanik magab siiani sügavat und.
Hüppur on munapeekrist väiksemas keras kaheksa kuud talveund maganud.
Nüüd on oht, et ta ei ärkagi üles.
Liiga kaua magades sureks ta nälga.
Kaks kolmandikku hüppuritest surebki nii.
Tema naabrid aga ei puhka iial.
Nad peavad sadu näljaseid suid toitma.
Nad on usinad, nagu sipelgatele omane,
aga ainulaadseks teeb neid nende elupaik.
Liivaterasuurusena on nad nii väikesed,
et kogu nende ühiskond mahub vana tammetõru sisse ära.
See tundub olevat hea varjupaik.
Kuid ehk ei tasu oma kodu kellegi teise toidu sisse teha?
Selles metsas käivad hiiglased.
Metskalkunid.
Aeg vastseid kaitsta ja tugevalt kinni hoida.
Raputama võib hakata.
Vähemalt on tammetõru vastupidav kodu.
Ning veerema loodud.
Suvi saabub metsas kiiresti.
Näib lopsakas ja külluslik.
Ent vöötoravapoiss tuleb vaevu toime.
Tammetõrud pole veel küpsed.
Ja kuna tal oma metsalappi pole,
peab ta vana isase alalt toitu otsima.
Ta pole veel valmis võitlema.
Tal on kasvada vaja.
Meeleheitel vöötoravad on valmis peaaegu kõike proovima.
Ehk isegi nälkjat.
Või siiski mitte.
Paigale ei saa jääda.
Pea kohal varitseb surmaoht.
Ja peagi lisandub veel teinegi.
Praegu suudab see väike kanakull vaevu püsti seista...
lendamisest rääkimata.
Ta ei hakka veel niipea vöötoravaid jahtima.
Metsaalusel on midagi kummalist koorumas.
Pärast kahte aastat vastsena
tuleb maast välja golfipallisuurune herkulesmardikas.
Tal on väga kiire...
et paarilise leidmiseks kõrgeimat kohta omale saada.
Aga milleks kõndida...
kui suudad lennata?
Ta on üks maailma raskeimaid putukaid.
Tema tiivalihased peavad soojenema, enne kui ta õhku tõusta saab.
Praegu on ohutum kõndida.
Aga see suur ettevõtmine tundub tõrukärsaka omaga võrreldes lihtne.
Tema on sada korda väiksem, kuid peab tuhat korda kaugemale minema.
Tal on erakordne eesmärk.
Jõuda võrastikuni.
Suur vaev väärtuslike tammetõrude nimel.
Need pole veel küpsed.
Aga tõrukärsakas ei söögi neid.
Need on ta järglastele.
Ta saab puurida vaid rohelistesse tõrudesse.
Palju vaeva üheainsa muna pärast.
Ja ema peab veel mitu tammetõru täitma.
Metsaalusel hakkab hüppur end liigutama.
Ta peab tõesti varsti ärkama.
Praegu pole tal õndsalt aimugi, et aastaajad vahetuvad...
ning et tema pea kohal lahing aset leiab.
Herkulesmardikas jõudis langenud puutüve otsa.
Puhkamiseks pole aga aega.
Konkurent on lähedal.
Nad on ühed maakera tugevaimad mardikad.
Igaüks suudab tõsta endast sada korda raskemat koormat.
Kumbki tahab vastase üles tõsta ja puutüvelt maha visata.
Nad on putukamaailma sumomaadlejad.
Puutüvi on tema päralt.
See annab ka võimaluse paarituda.
Noor kanakull näeb juba meist kaks korda paremini.
Neljanädalasena on ta peaaegu täiskasvanud.
Ta on enamiku sulgi selga saanud.
Peagi suudab ta lennata.
Senikaua võib väike vöötorav vabalt võtta.
Aga mitte liiga vabalt.
Sügiseni ja tammetõrude küpsemiseni on veel omajagu aega.
Südasuveööde saabudes
on õhus midagi maagilist.
Tuhanded tillukesed jaanimardikad tantsivad pimeduses.
Väike hüppur on viimaks oma puutüve sees üles ärganud.
Kuid nüüd on ta väga lähedal nälga suremisele.
Tal on vaja toitu leida.
Selleks tuleb öö ohte trotsida.
Metsaalusel on veidraid asju liikvel.
Ja kohe saab näha üht looduse kõige veidramat vaatepilti.
Pärast 17 aastat maa all vastsetena toitumist
tulevad tsikaadid viimaks välja.
Ja nüüd on neil elada vaid loetud päevad.
Võidujooks on alanud.
Pärast tervet igavikku üksi maa all
on miljonid pöidlasuurused tsikaadid väljatulekuks just antud hetke valinud.
See on üks maakera suurimaid rändeid.
Täna muutuvad nad nümfidest valmikuteks.
Homme nad paarituvad ning seejärel surevad.
Paljud ei ela isegi ööd üle.
Aga nende tohutu hulk tagab selle, et enamik püsib paljunemiseni elus.
Ja mets ei jää ka pidusöögita.
Hüppur on aga pigem taimetoitlane.
Ta otsib väikseid seemneid ja seeni.
Vöödilised lõgismaod saavad söömata mitu kuud elada.
Praegu oleks miski hiiresuurune just paras amps.
Pimedas toidu otsimine on riskantne...
kui sul pole just...
salajasi supervõimeid.
Justkui gravitatsiooni eirates saab ta kahe meetri kõrgusele hüpata.
Tema jalgade hiiglaslikud kõõlused koos ta enda tillukese suurusega...
lasevad tal metsas varitseva ohu eest minema hüpata.
Loodetavasti turvalisemale toitumisalale.
Suvi asendub sügisega...
ja metsas algab maagiline kuldne aeg.
Kuid sellega kaasneb ka uus oht.
Noor kanakull on sulestunud.
Nääpsuke linnupoeg...
on nüüd lendav tapja.
Tal on üle meetrine tiivaulatus.
Ja tema lennukiirus võib ulatuda 60 kilomeetrini tunnis.
Väikeloomadel tasub taevast jälgida.
Ja mitte vaid kullide pärast.
Käes on hetk, mida vöötoravapoiss ootas.
Tammetõrud on küpsed.
Saaki sajab vaid nädal-kaks, nii et seda tuleb varuda.
Ta suudab oma ülisuurtesse põskedesse mitu tõru pista.
Väärtuslik oskus, sest talve üleelamiseks on mitutsada vaja.
Aga tema varud ei paista piisavalt kiiresti kasvavat.
Keegi on tal vargil käinud.
Vanem isane.
Mida rohkem väikemees varub...
seda enam tema naaber varastab.
Ja tagatipuks...
on paljud ümbruskonna tõrud kasutud.
Tõrukärsaka vastne on tõrus kasvanud.
Nüüd on tal väikse oa suurusena aeg lastetoast lahkuda.
Seda on lihtsam öelda, kui teha.
Kuid tühjadki tõrud ei lähe raisku.
Sellest saab uus kodu sipelgate järgmisele põlvkonnale.
Oma hubases puutüves...
valmistab hüppur juba aset ette.
Ta on vaid paar kuud ärkvel olnud,
aga nüüd on aeg taas pikalt magada.
Vöötoravapoiss aga puhata ei saa.
Sügis on peaaegu läbi
ja tema šansid talve üleelamiseks ei ole head.
Ta vajab rohkem tõrusid.
Selleks on vaid üks lahendus.
Aeg vaenlase territooriumile minna.
Vanem isane on valmis varastama...
aga jagada ta küll ei taha.
Noor vöötorav tabati otse teolt.
Koos siin elades jääb see metsalapp neile kitsaks.
Aga igavesti põgeneda ei saa.
Aeg on võidelda.
Vigase kaotajana laseb vana isane jalga.
Ja paistab, et teda pole niipea tagasi oodata.
Väiksena võib elu vahel hirmus lühike olla.
Aga see vöötoravapoiss võtab elust viimast.
Ta sai endale oma territooriumi
ja tohutu tõrude varu...
ning ta ületas raskused, mida kohtad tillukesena
suures metsikus maailmas.
Tal on olemas kõik, et talv üle elada...
seega saab ta lõpuks puhata...
ja järgmisest kevadest und näha.
Tõlkinud Silver Pärnpuu