Планета Земля така захоплива,
що легко не помітити якісь дрібні моменти.
Але придивіться...
і побачите цілий невідкритий ще світ.
Світ, у якому крихітним героям...
і маленьким монстрам...
потрібні неймовірні суперсили...
щоб вижити всупереч неймовірним небезпекам.
Крихітний світ
ТЕКСТ ЧИТАЄ ПОЛ РАДД
Австралія – край фантастичних істот.
Не лише кенгуру й коал.
У тих краях буш кишить дивними маленькими тваринами,
які освоїли життя...
у цьому випаленому сонцем світі.
Цукрова сумчаста летяга завбільшки з долоню
знаходить увесь потрібний харч і прихисток на евкаліптових деревах.
Як і її сусіди.
Але навіть за найкращих часів труднощі є.
А коли надходить літо, і сонце набирає сили...
РІВЕНЬ ПОЖЕЖНОЇ НЕБЕЗПЕКИ ВИСОКИЙ
...тільки ті, хто встоїть перед вогнем,
переживуть його.
ГЛУШИНА
Життя на найсухішому заселеному материку має свої переваги.
Щедре сонячне світло спонукає евкаліпти виробляти чимало цукру.
Навесні це складає значну частину раціону цукрової летяги.
На цей момент життя доволі просте.
Перельоти між евкаліптами в пошуках наступного солодкого привалу.
Один її стрибок може сягати довжини двох тенісних кортів.
Цукор приваблює і веселкових лорикетів.
Їх сотні.
Їжі на всіх вистачить з лишком.
Тож під час денної спеки вона їх не турбує...
і спочиває в якомусь тихому місці.
Її малюк, два тижні як із сумки.
Завдовжки як великий палець.
І повністю залежний від матері.
Але до середини літа йому доведеться самому давати собі раду...
у куди складнішому світі.
Наразі життя тут таке гарне,
що лорикети вирішили облаштуватися надовше.
Але гніздо знайти нелегко.
В Австралії немає дятлів, щоб наробити в деревах дупел.
Тож попит на безпечні сховки високий.
Страхітенний холоднокровний убивця.
Строкаті варани можуть важити, як річна дитина,
а їдять практично все.
У багато разів менша
плащоносна ящірка може стати легкою здобиччю для цього велетня.
Цьому самцю треба сховатися на дереві.
Але всі вони зайняті.
Плащоносні ящірки дуже агресивні в захисті території.
Кивки головою – це попередження.
Але новоприбулому нікуди подітися.
Щоб уникнути ушкоджень, ці ящірки змагаються плащами.
Що яскравіше, то краще.
Але якщо виходить нічия...
доходить і до бійки.
Чужинець не такий уже й дужий.
Переможений утікач
мусить ушиватися від місцевого.
Після поразки від домінуючого самця
цього має поки що вистачити.
Але скоро йому знадобиться куди безпечніше місце.
Попереду важкі часи.
Мурахи вже почали запасатися.
Але пошуки харчу можуть бути небезпечні.
Глушина сповнена дивних звірів.
Озброєний здоровенними кігтями...
голками й довгим липким язиком.
Самець єхидни.
Може, не такий уже й страшний на вигляд.
Але для мурашок він смертоносний.
Він здатен з'їсти їх 60 000 за десять хвилин.
Харчування у кронах може забирати більше часу.
В евкаліптовому листі стільки токсинів,
що коали – одні з небагатьох ссавців, здатних їх їсти.
Але на травлення йде стільки енергії...
що коали сплять по 15 годин на добу.
Та навіть коли не сплять, то наче дрімають.
А це не сон.
Ця штука реальна.
Це гусінь-капелюшник.
Усі попередньо скинуті висохлі голівки поскладані на живій.
Цікавинка, але ще й порятунок.
Редувіїди убивають здобич отрутою, яка розріджує нутрощі.
Але це божевільне маскування
допомагає гусені-капелюшнику грати з ворогами на випередження.
Малі істоти куди краще пристосовані, щоб перетравлювати евкаліптове листя.
Самиця колючого паличника навіть на нього схожа.
У цьому хитрому камуфляжі їсть вона, а не її.
Щодня вона з'їдає стільки листя, скільки сама важить.
Часу на материнство немає.
За неї це роблять інші.
На вигляд як смачне насіння,
яйця потрапляють у лапки обдуреним мурашкам.
Але їстівна лише верхівка яйця.
Решту викинуть у мурашнику.
Там воно й лежатиме...
у безпеці під землею, поки не проклюнеться...
аж за кілька місяців.
Сонце набирає сили.
Сусіди цукрової летяги здіймають гармидер.
Але це не звичайний їхній скрегіт.
Це сигнал тривоги.
Підбадьорений сонцем,
строкатий варан стає грізним мисливцем.
роздвоєний язик знаходить здобич, де б та не сховалася.
Дужі криві кігті дають змогу страшним ящіркам навіть лазити по деревах.
Летяга-малюк чи не завеликий, щоб його нести.
Скоро йому доведеться мандрувати світом самостійно.
Світом, який що не день, то небезпечніший.
На початок літа в глушині вже пекельно спекотно.
Від сонця мало де сховаєшся...
і мало де нап'єшся.
Молох завдовжки з олівець
і має дивовижний спосіб заощаджувати вологу.
Це не секундна справа, але воно того варте.
Коли він нарешті натрапляє на стоячу воду, то просто стоїть у ній.
Крихітні тріщини між колючками всмоктують воду.
І переносять аж до рота.
Цей неймовірний фокус
дає маленькому молоху змогу витримувати височенні температури.
Евкаліптовий ліс пропонує дещо кращий прихисток.
Але навіть тут
крихітні тваринки з усіх сил квапляться виконати свою місію.
Лискучий павичевий павук шукає партнерку.
Легко казати.
Ці павучки менші за зерно сочевиці.
Інший самець уже знайшов самицю, але ще не завоював.
Павичеві павучихи дуже перебірливі.
Вигляд і рухи самця мають бути досконалі.
Одна помилка...
і тобі відмовлять.
На світі понад 80 різних видів павичевих павуків,
і в кожного власний унікальний стиль...
Хореографія адаптована до смаків самиць певного виду.
Самець танцює, наче востаннє,
коли залицяється до самиці-хижачки.
Але блискучий самець усе ще в пошуках.
Вимахуючи ніжками, він зондує повітря на наявність феромонів самиці.
А ось і вона.
Час показатися у всій красі.
Він зловив ритм...
і вона, здається, теж це відчула.
Але так крутять дупкою ті, що вже спарувалися.
Тільки час змарнував.
А часу бракує.
Усього за кілька тижнів
маленький летяга муситиме сам давати собі раду в цьому дивному світі...
і знати, де шукати їжу.
Цієї пори
евкаліптове листя вкрите дивними цятками.
Листоблішки використовують солодкий сік,
щоб збудувати прихисток, не більший за рисове зернятко.
Ці крихітні цукеркові будиночки – цілі витвори мистецтва.
Та й на смак непогані.
Але зараз навіть на світанку надто гаряче, щоб гуляти.
Температура зростає до 50 градусів, і евкаліптове листя в'яне й опадає.
Але воно містить стільки токсичних сполук, що розкладається дуже повільно.
Товстий шар опалого листя дає прикриття хитрим хижакам.
Ліаліс смугастий полює виключно на інших плазунів.
Більшість кидаються навтьоки.
Але не золотистий гекон.
Малий розмір та захисне забарвлення його дещо захищають...
але не від сонця.
Йому потрібен затінок.
Завдовжки як кредитка, він чудово тут поміститься.
Зір ліалісів налаштований вловлювати найменші порухи.
Коли ця ящірочка відчуває небезпеку, вона йде у контрнаступ.
Гекон-слизостріл.
Ця рідина нешкідлива, але така липка і смердюча,
що відлякає навіть найсмертоноснішого мисливця.
Без зайвого поспіху...
він залазить у сховок.
Літня спека приносить і літні грози.
Так спекотно,
що перші дощові краплі випаровуються, не встигнувши й упасти на землю.
Але коли вдаряє блискавка, усе сухе листя загоряється.
І ті вибухові хімічні сполуки живлять полум'я.
Дрібні тварини намагаються обігнати шалену пожежу.
Єдиний шлях утечі для єхидни – під землю.
Можливо, він копає власну могилу.
Полум'я здіймається вище,
але маленький летяга вже завеликий, щоб його нести.
Мамі залишається...
тільки рятуватися самій.
Маленький летяга залишився сам.
Комахи тікають, а натомість з'являються хижаки.
Яструбові летять на вогонь у незліченних кількостях.
Ці так звані «яструби пожеж» прилетіли, щоб поживитися під час паніки.
Маленького летягу оточено.
Перший політ може стати для нього останнім.
Коли пожежі в буші нарешті гаснуть...
то лишають по собі спустошення.
Але не повне.
Єхидни знижують температуру тіла настільки, щоб пережити пожежу.
Молодий цукровий летяга теж уцілів.
Тепер мусить виживати у випаленому світі.
Обгорілих комах мусить вистачити, поки до лісу не повернеться життя.
А воно повернеться.
Евкаліпти навдивовижу витривалі,
а попіл, багатий на мінерали, стає добривом для ґрунту.
Тільки додай води...
і ліс відродиться.
Невдовзі буш повертається до звичного життя.
Зароджуються нові життя.
Повертаються знайомі тварини.
І знову евкаліпти дають прихисток
розмаїтим ґатункам дивних і чудових маленьких створінь.
За цілі тисячоліття вони пристосувалися до щорічного циклу пожеж.
Але пожежі в буші серйознішають, гарячішають і частішають,
і крихітним істотам Австралії вціліти буде складно.
НАМ ПОДОБАЮТЬСЯ ЯЩІРКИ У ПЛАЩАХ, А НЕ В ПОЛУМ'Ї
А поки що юний цукровий летяга готовий...
стати супроти виняткових труднощів життя в глушині.
І в цьому він не самотній.
Навіть найсамостійніші цукрові сумчасті летяги...
таки люблять притулитися бочком до кількох друзяк.
Переклад субтитрів: Наталія Наконечна