Planeten Jorden er så storslået,
at man let overser de mindre ting i livet.
Men ser man nøjere efter...
...er der en helt uopdaget verden.
En verden, hvor bittesmå helte...
...og små uhyrer...
...har brug for fantastiske superkræfter...
...for at kunne klare sig, når de har overvældende odds imod sig.
Caribien.
FORTALT AF PAUL RUDD
Det ligner et paradis.
Og det virker som et godt hjem for den cubanske bikolibri.
Den er ikke meget større end en bi.
Det er verdens mindste fugl.
Alle mulige slags små dyr er strandet her på øerne.
Mange af dem er de mindste af deres slags og findes ikke andre steder på Jorden.
Både føde og levesteder er begrænset på øerne.
Tit er det kun de mindste, der overlever.
Men paradiset har også en skyggeside.
Når orkansæsonen rammer...
...står de bittesmå dyr over for nogle af klodens mægtigste naturkræfter.
På solrige dage summer livet af muligheder på en caribisk ø.
En bikolibrihan.
Den leder efter en mage...
...og har en imponerende fjerpragt.
Men hunnen her har travlt.
Hun har to unger at tage sig af.
De er lige udklækket fra æg, der er på størrelse med kaffebønner.
Deres hjem er på størrelse med en espressokop.
Efter fire dage på en menu af insekter og nektar er de vokset til dobbelt størrelse.
Det er en gigantisk opgave at skaffe al den føde.
Kolibrier forbrænder energi hurtigere end noget andet dyr.
Så hun skal besøge hundredvis af blomster om dagen.
Hun er så lille, at insekter er seriøse rivaler.
Og mens hun samler føde, er reden ubeskyttet.
Selv en enlig myre er en trussel.
Da flere strømmer til, kommer ungerne i alvorlig fare.
I sidste øjeblik.
Hun kommer og redder dem.
I tidens løb har dyrene i Caribien udviklet sig.
De er blevet mindre for at kunne udnytte den begrænsede føde bedst muligt.
En falsk ormeslange.
Den er lige så tynd som et stykke spaghetti...
...og halvt så lang.
Han jager myrer...
...på sin egen måde.
Voksne myrer er for store for hans små kæber.
Men deres larver glider fint ned.
Mange af de små vidundere findes kun på en enkelt ø.
Den er kun halvt så lang som en tændstik,
og dermed er dværggekkoen en af verdens mindste øgler.
Det er en perfekt størrelse, når man skal jage minikryb mellem de nedfaldne blade.
Men det er måske lige lille nok, når man møder en tropisk storm.
Regndråber slår ned som bomber.
Kolibrimoren gør, hvad hun kan, for at give ungerne læ.
Andre flyver i dækning.
Men stormen er så overvældende...
...at hun tvinges til at forlade reden.
På skovbunden bliver regnvandet til en flodbølge.
Men størrelsen er dværggekkoens superkraft.
Han er så lille og så let, at han bogstaveligt talt kan gå på vandet.
Og han holder sig oven vande, til oversvømmelsen er forbi.
Caribien bliver ramt af over 15 tropiske storme hvert år,
så paradiset kan hurtigt forvandles til et helvede.
Kolibriens unger er blevet skyllet væk.
Nu må hun begynde helt forfra...
...inden den næste storm rammer.
Efter et stormvejr skyller der planter ud i havet.
Sammen med dem flyder dyr også rundt.
Af og til er en rejsende heldig nok til at nå frem til nye kyster.
Sådan koloniserer mange dyr nye øer.
Anoler er små og hårdføre og gør sig godt som blinde passagerer.
Men andre er kommet hertil længe før hende.
Bæverrotter og leguaner overlever ved at gennemsøge det, der skyller op.
Hun må væk fra stranden.
Hun er kun nogle få meter fra at være i sikkerhed.
Der skal kun nogle få modige pionerer til at starte en ny bestand.
Stormen har leveret en overdådig belønning til klunsere af alle størrelser...
...fra bæverrotter til tanglopper.
Men ikke alle er ude for at finde føde.
Eremitkrebsen her leder efter et nyt hjem.
Hendes nuværende er forfaldent.
Et bredt udvalg af nye skaller er skyllet op under stormen.
Men det er ikke let at finde en, der passer.
Hun er kun på størrelse med en golfkugle.
Men eremitkrebs kan blive lige så store som en kokosnød
og skal derfor løbende opgradere deres skaller.
Det endeløse behov for større boliger
har fået eremitkrebsene til at udvikle en genial løsning.
Når en krebs finder en skal, der ikke passer...
...signalerer den til andre, at de skal se på den.
Og når en krebs af den rette størrelse ankommer...
...danner de en boligkæde.
Fra stor til lille.
De største flytter først.
Så går hver enkelt en størrelse op til den næste forladte bolig i rækken.
Hun ankommer sent.
Men der er altid én tom skal tilbage.
Den mindste.
På en eller anden måde ved krebsen altid, når den har fundet det rette hjem.
Endelig et ordentligt tilflugtssted.
Det får hun brug for.
På denne tid af året er der aldrig længe til det næste uvejr.
Længere væk fra kysten løber floderne efter den seneste storm...
...og skyller regnvandet ud til havet.
Men andre skal den modsatte vej.
Gobyer svømmer mod strømmen for at finde det bedste sted at yngle.
Nogle hanner går til yderligheder for at undgå rivaler.
Han er mindre end en teske,
men ved at bruge finnerne som sugekopper og holde fast med munden
kan han forcere et vandfald.
Men det her...
...kan godt blive en udfordring.
Gobyer kan klatre op ad vandfald på op til 350 meters højde.
Det er næsten lige så højt som Empire State Building.
Opstigningen vil tage flere dage.
Mange forsøger at klatre op...
...men under en ud af 100 overlever.
Man skal undgå hastværk.
Succes.
Og chancen for at yngle.
Så kan en ny generation sendes ned ad strømmen.
De fugtige forhold under stormsæsonen sætter gang i en eksplosion af liv.
Denne jamaicanske krabbe er kun på størrelse med en sukkerknald.
Den kan godt overleve uden for vandet.
Men moren har brug for vand for at yngle.
Regnvandet opfanges i små klippebassiner.
Men det er for risikabelt at stifte familie herude.
Hun har en løsning klar.
Ved hjælp af særlige hår kan hun trække en hinde af vand ud over skjoldet.
Nu skal hun bare finde et sted til det.
Et tomt sneglehus på størrelse med en tændstikæske.
Perfekt opbevaringssted til nogle få dråber.
Og et sikkert sted til en ny familie.
Tyve små krabbeunger der hver især ikke er større end sandkorn.
De næste tre måneder vil hun sørge for føde, vand og beskyttelse til dem
i deres lille hjem i sneglehuset.
Stormsæsonen skrider frem, og luftfugtigheden er så høj,
at coquifrøer kan yngle helt uden for vandet.
Livets mirakel begynder som en enkelt celle.
Deres hengivne far våger over dem.
Han er kun så stor som et jordbær, men vil beskytte kuldet mod enhver fare.
En sulten snegl... der er dobbelt så stor som ham.
Han kan ikke flytte æggene.
Der er umuligt at flygte.
Han tager kampen op...
...men sneglen giver sig ikke.
Den frygtløse far skal stadig holde vagt i yderligere to uger,
før æggene langt om længe udklækkes.
Hunkolibrien er på udkig efter en ny mage.
Det kan være svært at finde en så lille han.
Hvis han altså ikke var desperat efter at blive set.
Det er krævende at vinde hendes hjerte.
En lillebitte danser.
Endelig giver hans ihærdighed udbytte.
Snart skal hun være mor igen, så hun må bygge en ny rede.
Edderkoppespind er ideelt, når det hele skal limes sammen.
Først væver hun fundamentet.
På blot nogle få dage bliver reden klar til at huse en håndfuld nye dyrebare æg.
Men ude over havet... er noget stort under opsejling.
Havet bliver varmere og varmere i løbet af året,
og det sætter gang i stadig mere voldsomme tropiske storme.
De caribiske anoler er overraskende godt tilpasset det ekstreme vejr.
Med de ekstra store trædepuder kan de holde sig fast,
når vinden blæser med over 320 km/t.
Men den her storm vokser sig større.
Det er orkanen Dorian.
Et uvejr på størrelse med Kansas.
Når klodens mest voldsomme vejr rammer...
...er små dyr prisgivne.
Vindens hastighed kommer op på 480 km/t.
En fuldtræffer forårsager omfattende ødelæggelser.
Hvert eneste år bliver Caribien hærget af orkaner.
Men af de tusindvis af øer vil kun nogle få bære hovedbyrden.
Hvem der overlever, afgøres af held...
...og størrelse.
De mindste dyr har tit bedst chance for at søge ly fra stormen...
...og at komme sig hurtigt.
Midt i stormsæsonen, uanset hvordan vejret er,
begiver eremitkrebsene sig tilbage til stranden.
Nymånen udløser deres massevandring.
I løbet af tre dage og nætter samles de i tusindvis.
Lutter hunner, der alle bærer æg.
I det øjeblik, de rører vandet...
...udklækkes æggene.
Millioner af mikroskopiske larver føres ud på havet.
De bæres af sted af strømmen, mens de vokser...
...til det er tid til at gå i land...
...og kolonisere nye lande.
De mindste dyr får mest ud af de begrænsede muligheder på de caribiske øer.
Coquifrøens unger er nu fuldt udviklede...
...og klar til at komme ud.
Deres fars hengivenhed har givet dem chancen for at klare sig
i den store, vide verden.
Og denne mors ukuelighed har sikret hende en frisk start.
En ny generation af bittesmå mirakler...
...der ikke findes andre steder... end på disse højt skattede øer.
Tekster af: Eskil Hein