Jordkloden er så spektakulær
at du fort overser livets små finurligheter.
Men tar du en nærmere titt
ser du en uoppdaget verden.
En verden der ørsmå helter...
...og små uhyrer...
...trenger utrolige superkrefter...
...for å kunne lykkes, mot alle odds.
Karibia.
FORTELLERSTEMME VED PAUL RUDD
Det ser ut som et paradis.
Tilsynelatende et godt hjem for en cubansk bikolibri.
Den er knapt større enn en bie.
Den er verdens minste fugl.
En rekke underlige småtasser er strandet på disse øyene.
Mange av dem er de minste av sitt slag og lever ikke noe annet sted på kloden.
Det er så lite plass og mat på øya at det ofte er den minstes rett som råder.
Men paradis har en skyggeside.
Når orkansesongen slår inn,
står ørsmå dyr overfor noen av de sterkeste kreftene på planeten.
Når solen skinner, byr karibisk øyliv på et mylder av muligheter.
En bikolibri-hann...
...på jakt etter en make...
...iført finstasen.
Men hunnen er opptatt.
Hun tar seg av to unger.
De ble klekket fra egg på størrelse med kaffebønner.
I et hjem på størrelse med en espressokopp.
På fire dager blir de dobbelt så store ved å innta insekter og nektar.
Det å skaffe så mye mat er en kolossal jobb.
Kolibrier forbrenner energi raskere enn noe annet dyr.
Så hun må innom hundrevis av blomster daglig.
Hun er så liten at hun får hard konkurranse fra insekter.
Og mens hun spiser, er redet ubeskyttet.
Selv en enslig maur utgjør en trussel.
Og når flere strømmer til, blir det virkelig farlig for ungene.
I grevens tid.
Hun kom til unnsetning.
Over tid har dyr i Karibia utviklet seg.
De har krympet for å kunne klare seg på det lille de finner av mat.
En falsk ormeslange.
Like tynn som en spagettistrimmel.
Og halvparten så lang.
Han jakter på maur.
På sett og vis.
Voksne maur blir for store for det vesle gapet hans.
Men maurlarver går ned på høykant.
Mange av disse små underverkene lever kun på én spesifikk øy.
Halvparten så lang som en fyrstikk.
Dverggekkoen er en av verdens minste øgler.
Størrelsen er perfekt om en jakter på mikroinsekter blant vissent løv.
Men den er kanskje i minste laget når motstanderen er en tropisk storm.
Regndråper dundrer ned som bomber.
Kolibrimoren beskytter ungene etter beste evne.
Andre flyr i dekning.
Men stormen er så voldsom...
...at hun tvinges til å forlate redet.
På skogbunnen danner overvannet en flodbølge.
Men størrelsen er dverggekkoens superkraft.
Den er så liten og lett at den bokstavelig talt går på vannet.
Den holder seg flytende inntil flommen avtar.
Ettersom over 15 tropiske stormer herjer i Karibia hvert år,
kan paradis fort forvandles til et helvete.
Kolibriungene er blitt feid av sted.
Hun må begynne forfra igjen...
...før neste storm slår inn.
Etter en storm blir planter skylt til sjøs.
Det medfører at dyr blir drivende rundt på havet.
Iblant kan en heldig sjøfarende komme i land et helt nytt sted.
Det er slik mange dyr koloniserer nye øyer.
Den lille og hardføre anoleøglen gjør det skarpt som blindpassasjer.
Men andre ankom øya for lenge siden.
Beverrotter og iguaner lever av alt mulig som skylles i land.
Hun må bort fra stranden.
Det er bare noen få meter mellom henne og trygg grunn.
Det trengs bare noen få tapre pionerer for å opprette en helt ny bestand.
Stormen hadde med en gave til store og små strandbomser.
Til alt fra beverrotter til tanglopper.
Men alle er ikke på jakt etter mat.
Denne eremittkrepsen leter etter et nytt hjem.
Hennes eget er i fryktelig dårlig stand.
En ny forsyning med skjell ble skylt i land av stormen.
Men det er vrient å finne et som passer. Hun er ikke større enn en golfball.
Men eremittkrepser kan bli like store som kokosnøtter.
Så de må fortløpende finne nye skjell som passer.
De har et evinnelig behov for større hus, og eremittkrepsenes løsning er genial.
Finner krepsen et skjell i feil størrelse, ber den andre komme og inspisere.
Og idet en passe stor kreps kommer...
danner de en boligutvekslings-kjede, som går fra størst til minst.
De største flytter først.
Så overtar hver enkelt et fraflyttet hus som er én størrelse større.
Hun kom for sent.
Men det blir alltid ett skjell til overs.
Det minste.
På en eller annen måte gjenkjenner krepsen et velegnet hus.
Endelig ordentlig husly.
Det vil hun trenge.
På denne tiden av året er uværet aldri langt unna.
Lenger inn fra kysten er elvene ennå strie etter forrige storm.
De frakter regnvann til havet.
Men noen er på vei i motsatt retning.
Gobien Sicydium plumieri svømmer motstrøms for å finne en best mulig gyteplass.
For å unngå konkurranse tar noen hanner i bruk ekstreme virkemidler.
Han er mindre enn en teskje.
Men ved å bruke finnene som sugekopper og munnen som griperedskap
kan han forsere stryk.
Dette, derimot...
...kan bli mer krevende.
Gobier kan klatre opp 350 meter høye fosser.
Nesten like høyt som Empire State Building.
Bestigningen vil ta flere dager.
Mange prøver å klatre opp...
Men under én prosent overlever.
Det er lurt å ta det rolig.
Suksess.
Og en mulighet til å gyte.
For å sende en ny generasjon nedover elven.
Luftfuktigheten under stormtiden utløser en eksplosjon av liv.
Krabben Sesarma jarvisi er ikke større enn en sukkerbit.
Den overlever uten å være i vann.
Men mødre trenger vann for å gyte.
Det er små kulper med regnvann på steinene.
Men det er farlig å oppfostre unger her.
Hun har en perfekt løsning.
Ved hjelp av spesialtilpassede hårstrå legger hun en hinne av vann over skjellet.
Nå trenger hun et oppbevaringssted.
Et tomt sneglehus på størrelse med en fyrstikkeske.
Et perfekt sted for et par dråper.
Og trygt nok for en ny familie.
Tjue små krabbeyngel.
Hver enkelt er like stor som et sandkorn.
De neste tre månedene skal hun gi dem føde, vann og beskyttelse
i det vesle sneglehuset deres.
Utover i stormtiden er det så høy luftfuktighet
at coqui-frosken kan gyte helt uten vann.
Livets mirakel springer ut av én enkelt celle.
En hengiven far vokter dem.
Han er ikke større enn et jordbær, men vil beskytte avkommet mot enhver fare.
En sulten snegl. Dobbelt så stor som ham.
Eggene kan ikke flyttes.
Det er ingen rømningsveier.
Han kjemper imot.
Men sneglen er steil.
Den fryktløse faren må holde vakt i to uker til,
før eggene omsider klekkes.
Kolibri-hunnen leter etter en ny make.
En så liten hann kan være vrien å finne.
Om han ikke var så oppmerksomhetssyk, da.
Han må slite for å vinne hennes hjerte.
En liten danser.
Til slutt får han betalt for ståpåviljen.
Hun skal snart bli mor igjen og må bygge et nytt rede.
Spindelvev er et perfekt bindematerial.
Først vever hun et underlag.
Og om noen få dager kan redet fostre frem et nytt kull med dyrebare egg.
Men ute på havet er det store ting på gang.
Etter som havet blir varmere utover året,
gir det grobunn for kraftigere tropiske stormer.
Karibiske anoleøgler er forbløffende godt tilpasset ekstremværet.
Ekstra store hefteskiver gjør at de kan klamre seg fast i vind opp mot 200 km/t.
Men stormen tiltar i styrke.
Dette er orkanen Dorian.
Den er like stor som Kansas.
Når verdens kraftigste værfenomener inntreffer...
...lever smådyrene på nåde.
Vinden øker til 300 km/t.
Om den rammer da, blir det store ødeleggelser.
Karibia herjes av orkaner hvert år.
Men av de mange tusen øyene er det bare noen få som tar hovedstøyten.
Skal man overleve, må man ha flaks.
Og rett størrelse.
Smådyr har ofte de beste forutsetningene for å søke ly for stormen.
Og for å hente seg inn raskt.
Midt i stormtiden, enten det er regn eller solskinn,
returnerer eremittkrepser til stranden.
Nymånen utløser massevandringen.
Gjennom tre døgn samles tusenvis av dem.
Alle er hunner, og alle er gyteklare.
Idet de når frem til vannet...
...gyter de.
Millioner av mikroskopiske larver feies til havs.
De føres med strømmen mens de vokser.
Inntil de må ta seg til land
og kolonisere nye områder.
Det er smådyr som er best til å utnytte de begrensede mulighetene på karibiske øyer.
Coqui-froskungene er ferdig utviklet...
...og klar til å komme ut.
Farens oppofrelse har gitt dem sjansen til å forme sitt eget liv
i en stor verden.
Og takket være godt pågangsmot kan denne moren starte på nytt.
En ny generasjon med bitte små mirakler...
som ikke fins noe annet sted enn på disse dyrebare øyene.
Tekst: Dario Kverme Birhane