Планета Земля така захоплива,
що легко не помітити якісь дрібні моменти.
Але придивіться...
і побачите цілий невідкритий ще світ.
Світ, у якому крихітним героям...
і маленьким монстрам...
потрібні неймовірні суперсили...
щоб уціліти всупереч неймовірним небезпекам.
КРИХІТНИЙ СВІТ
У джунглях Латинської Америки
плине більше маленьких життів...
ТЕКСТ ЧИТАЄ ПОЛ РАДД
...ніж будь-де на Землі.
Унизу, в опалому листі, саме починається ще одне.
Ця самиця дереволаза маленького носить свого пуголовка на спині.
Завбільшки він, як рисове зернятко.
Нижній рівень джунглів надто небезпечний для її малюка.
Вона мусить знайти безпечне місце, де він міг би рости.
Он там, у гіллі цього 40-метрового хмарочоса джунглів.
Для жабки розміром із виноградину...
це цілий Еверест.
Липкі лапки допомагають зачепитися.
Але раз підсковзнешся – і може бути біда.
На деревах вона в гарній компанії.
Від коріння...
...по саму верхівку.
Біля 5000 розмаїтих маленьких створінь
можуть жити на одному дереві.
Нарешті крона, де сяє сонце.
У бромелії є ідеальний пентхаус із басейном,
де може собі рости її пуголовок.
Але за такої кількості маленьких тварин, що конкурують за їжу й простір,
життя в джунглях нестабільне.
Уціліє лише справжній фахівець.
ДЖУНГЛІ
Познайомтеся: найменша у світі мавпочка...
Ігрунка карликова.
Доросла особина поміститься у вас на долоні.
Через такий крихітний розмір важко визначити, де друг, де ворог, а де їжа.
Але принаймні в них завжди є доступ до їжі
просто під ногами.
Гострими зубами вони продовбують кору,
утворюючи мініатюрні заглибини, в які стікає смачнючий солодкий сік.
На великому дереві їх може бути понад тисяча.
Досить просто для родини, що зростає.
Молодець. У зграї поповнення.
Кожне завбільшки з м'ячик для пінг-понгу.
Ігрунки майже завжди народжують близнят.
Обоє батьків сидять із малими, і навіть старші брати й сестри допомагають...
коли не б'ються.
Для цих кишенькових приматів кооперація – це спосіб життя.
Як і життя посередині дерева.
Унизу надто небезпечно...
а нагорі надто людно.
Тут царюють у 60 разів більші за ігрунок ревуни.
У кронах сконцентровано 80% усього життя джунглів.
На лісовій підстилці життя складніше.
Сюди майже не проникає сонячне світло, тож і росте мало що.
Цей манюній агуті покладається на те, що впаде згори.
Дощ – життєдайна волога джунглів.
Щороку випадає до трьох метрів.
Кожна краплина має винятковий вплив на крихітні життя.
Зливи наповнюють басейн для пуголовка.
Але що забагато, те не здорово.
Увібрана рослинами та корою вода додає древнім деревам багацько ваги.
Проливні дощі змивають тонкий шар ґрунту.
Велетенські дерева витримують по кілька століть проливних гроз...
аж поки одного дня...
Коли падає дерево такого розміру...
то залишає чималу прогалину в житті джунглів.
Жабка-дереволазка вціліла.
Але її пуголовок беззахисний.
І костариканський леймадофіс це відчуває.
Мати нічого не може вдіяти...
...лише почати спочатку.
Комусь біда, а комусь радість.
Мурашкам-листорізам уже нікуди не треба лізти.
Листочки в багато разів більші за них самих.
Але кожна мурашка може нести вагу, вдесятеро більшу за власну.
А восьмимільйонна колонія може обскубти таке дерево
за кілька днів.
Повалений велетень приваблює безліч інших крихітних листоїдів.
На жаль, ігрунки листя не їдять.
І втрата дерева, повного соку, – це величезна невдача.
Але в цих маленьких ґремлінів є й навдивовижу хижацькі замашки.
Пружні ноги здатні підкинути їх мало не на три метри.
Криві кігті чіпляються, мов мініатюрні абордажні гаки.
А зуби, що довбуть кору, так само ефективні для поїдання комах.
Цим мініатюрним мавпочкам легко полювати в гущавині поламаного гілля.
Вони їдять майже все, що запопадуть.
Але іноді зовнішність оманлива.
Дивовижний приклад мімікрії.
Ця гусінь так переконливо вдає смертоносну гадюку,
аж лячно.
Провівши сотні років у затінку,
лісова підстилка раптом купається в сонячному світлі.
Законсервоване насіння починає з малого, але тягнеться високо.
Це перегони до світла.
Плющі й ліани беруть швидкий старт...
глушачи решту сіянців у битві за місце під сонцем.
Повалений велетень хутко вкривається молодою порослю.
І прогалина перетворюється на розкішну галявину.
Але це ніякий не сад Едемський.
Колібрі легенькі, мов аркуш паперу.
Свій маленький розмір вони компенсують агресивністю.
У деяких дзьоби, мов кинджали, а то й зуби.
Усе для війни за квіти.
Колібрі потрібна дозаправка кожних кілька хвилин.
Ворсистими язиками вони хлебчуть нектар 20 разів за секунду.
А поспішати треба.
Конкуренція безжальна.
Але буває й інакше.
Квітки геліконії у формі півмісяця
недоступні для більшості колібрі.
Але зелений відлюдник має довгий вигнутий дзьоб.
Це дає йому змогу спокійно харчуватися нектаром.
Ну, майже.
Менші за голівку шпильки,
ці квіткові кліщі випили майже весь нектар із геліконії.
Щоб перейти на іншу квітку, їм треба піймати таксі.
Як на свій розмір, вони майже такі ж прудкі, як гепард.
Біжать по дзьобу колібрі...
щоб зачаїтися в ніздрях...
готові до перельоту до наступної квітки.
У міру заростання галявини
лісову підстилку знову огортає темрява.
Гриби процвітають при такій вологості...
переробляючи гнилі залишки повалених дерев.
Знайти свіжі харчі набагато складніше.
Шкаралупа бразильського горіха надто тверда для більшості тварин.
Але не для агуті.
Що не з'їсть зараз, те сховає на потім.
Вона полохка від природи.
І не просто так.
Маргай тільки трішки більший за свійського кота...
але куди смертоносніший.
Темна лісова підстилка приховує чимало хижаків.
А в меншому масштабі вони ще грізніші.
На 40 маленьких ніжках
оніхофора завдовжки з палець пересувається безшумно.
Її мисливська тактика – з розряду наукової фантастики.
Вібраційні сенсори на тілі відслідковують рух її жертви.
Вона мусить підповзти ближче...
щоб скористатися таємною зброєю...
Павутинною пращею.
Липкі волокна тверднуть за кілька секунд.
Тікати нікуди.
Крихітні створіння мусять увесь час остерігатися.
Самиця дереволаза маленького щойно відклала нові яйця.
Але обороняти їх – обов'язок самця.
Яскраво-червоне забарвлення – засторога для хижаків.
Його шкіра виділяє смертоносний токсин.
Є лише одна проблема...
Костариканські леймадофіси до нього нечутливі.
А ще чудово вловлюють кожен порух.
Якщо він сидітиме нерухомо...
то може вціліти.
Але від усього не сховаєшся.
Самець-конкурент.
Йому сподобалася ця територія.
Якщо він її відбере, то поїсть яйця.
Цьому маленькому татусеві є за що боротися.
Обоє завважки з кубик цукру і гідні супротивники.
Це може продовжуватися понад пів години.
Маленька жабка потроху втомлюється.
Але татусеве зверху.
Його конкурент відступає, принаймні поки що.
На варті йому стояти ще два тижні, перш ніж проклюнуться яйця.
Зростає ліс, і розвиваються складніші взаємини.
У цього самця орхідної бджоли надзвичайна місія.
Дорогою сюди він здолав понад 40 кілометрів.
І не сам.
Це все самці, і всім потрібне одне.
І це не пилок.
Це парфуми.
Ця орхідея виділяє ароматну рідину,
яка зробить його невідпорним перед бджолами-самицями.
Тож він збирає, скільки може.
Але якщо не буде обережним...
то в ньому й потоне.
Назовні шлях тільки один.
Тіснувато.
Й орхідея не відпустить його без прощального подарунка.
Пакуночка пилку, що прилип до спинки.
Бджолина місія з пошуків партнерки продовжується,
а орхідея свою виконала.
Для карликових ігрунок життя наче повертається до норми.
Комах цими днями знайти важче.
Нічого страшного.
Вони займалися видовбуванням нових заглибин для соку в нових деревах.
Їхні галасливі сусіди теж повернулися.
Зчиняють гармидер, загарбують їжу...
і розводять бруд.
На поклик природи
доводиться відзиватися малюкам.
Цей крихітний супергерой слідкує за чистотою в кронах.
Жучок завбільшки з десятицентовик.
Та завеликих робіт не буває.
Із 20-метрової висоти...
він просто міцно тримається.
А ось і решта команди прибиральників.
Кульки посліду відкочують і закопують.
Це їжа для їхніх малят.
І добрива для лісу.
Джунглі – складний світ, повний дивовижних маленьких тваринок.
Кожна має свою визначену роль.
І ці крихітні примати теж знайшли собі місце.
Їхня густозаселена латка лісу така мінлива.
Але на цей момент життя – сама насолода.
А внизу...
Один бразильський горішок, який загубив агуті...
Повільно росте собі в затінку.
Не квапиться.
Велетні починаються з малого.
Джунглі, може, й схожі на безкінечне море зелені...
але кожнісіньке дерево – то цілий всесвіт маленьких дивовиж.
Самиця дереволаза маленького
шукає безпечного прихистку для свого крихітного пуголовка.
Пора їй вирушати...
щоб виростити наступне покоління.
Подорож довга...
аж нагору.
Переклад субтитрів: Наталія Наконечна