Planeten jorden är så spektakulär
att det är lätt att missa de små tingen i livet.
Men om man tar en närmare titt...
...finns en hel värld att upptäcka.
En värld där små hjältar...
...och små monster...
...behöver otroliga superkrafter...
...för att övervinna mot alla odds.
Latinamerikas djungler,
hem för fler små liv...
BERÄTTARE: PAUL RUDD
...än någon annan plats på jorden.
Bland de torra löven börjar just ett nytt liv.
Denna oophaga pumilio bär sitt grodyngel på ryggen.
Det är ungefär lika stort som ett riskorn.
Djungelns undre värld är för farlig för hennes unge.
Hon behöver hitta en säker plats där ungen kan växa.
Långt upp bland grenarna på denna 40-meters djungelskyskrapa.
För en groda stor som en vindruva...
...är det här Mount Everest.
Klibbiga fötter för att få grepp.
Att halka kan vara ödesdigert.
Hon har gott om sällskap i träden.
Från roten...
...till toppen.
Det kan finnas 5 000 olika slags smådjur
i ett enda träd.
Äntligen, uppe i grenverket där solen skiner.
En ananasväxt blir en perfekt takvåningsbassäng
där hennes grodyngel kan växa.
Men där så många smådjur konkurrerar om föda och utrymme
är livet i djungeln osäkert.
Bara verkliga specialister överlever.
Möt den minsta apan i världen...
...pygmésilkesapan.
En vuxen silkesapa får rum i din handflata.
När man är så liten är det svårt att veta vem som är vän, fiende eller föda.
Men de kan ändå dra nytta av en födokälla
rakt under sina fötter.
Med sina vassa tänder gnager de bort barken
för att skapa miniatyrkällor som fylls av härlig söt sav.
På ett stort träd kan det finnas över tusen såna.
Mer än tillräckligt för en växande familj.
Som tur är kommer det förstärkningar till truppen.
Var och en stor som en pingpongboll.
Silkesapor föder nästan alltid tvillingar.
Båda föräldrarna sitter barnvakt, och de äldre syskonen hjälper till...
...när de inte bråkar.
Samarbete är ett sätt att leva för dessa primater i fickstorlek.
Liksom att hålla till mitt i trädet.
Det är för farligt där nere...
...och för trångt där uppe.
Vrålapan är sextio gånger större än silkesapan och dominerar här uppe.
Det är i grenverket som 80 procent av allt liv i djungeln finns.
På marken är livet en kamp.
Nästan inget solljus når ner hit, så inte mycket kan växa.
Den här knytnävsstora agoutin livnär sig på det som faller ner.
Regn är djungelns livsblod.
Det faller upp till tre meter per år.
Varje droppe har stor inverkan på de små liven.
Regnskurar håller grodynglet i trim.
Men det kan bli för mycket av det goda.
Vattnet sugs upp av växterna och barken och ökar vikten kraftigt på urgamla träd.
Ösregn spolar bort det tunna jordlagret.
Jätteträd utstår århundraden av häftiga regnväder...
...tills en dag...
När ett träd av den storleken faller...
...lämnar det ett stort hål i djungellivet.
Vår oophaga pumilio har överlevt.
Men hennes grodyngel är utsatt.
Och en erytrolamprus epinephelus kan känna det.
Mamman kan inget annat göra...
...än att börja om igen.
En katastrof för en del är en skänk från ovan för andra.
Bladskärarmyror behöver inte klättra mer.
Bladen är mångdubbelt större än de.
Men varje myra orkar bära tio gånger sin egen vikt.
Och en koloni på åtta miljoner kan skala av ett sånt här träd
på några dagar.
Den fallna jätten drar till sig många andra små bladätare också.
Tyvärr äter inte silkesapor blad.
Och förlusten av ett stort savträd är kännbar.
Men de här små filurerna har en rovdjurssida, överraskande nog.
Deras fjädrande ben kan få dem att hoppa tre meter upp i luften.
Krokiga gripklor som små änterhakar.
Och dessa barktuggartänder är lika effektiva på insekter.
Att jaga bland nedrasade grenar är naturligt för de här miniatyraporna.
De äter nästan allt de får tag i.
Men allt är inte som det ser ut.
En fantastisk uppvisning av mimik.
Den här larvens imitation av en dödlig orm är så övertygande
att det är skrämmande.
Efter hundratals år i skuggan
är skogsmarken plötsligt exponerad för solljuset.
Frön som har legat i dvala börjar smått men siktar högt.
Det här är en kapplöpning om ljus.
Klängväxter och rankor startar snabbt...
...och kväver alla telningar i kampen om en plats i solen.
Snart är den fallna jätten täckt av ny grönska.
Och tomrummet förvandlas till en frodig glänta.
Men det här är inte Edens lustgård.
Kolibrier är lika lätta som ett pappersark.
De kompenserar sin litenhet med stor aggressivitet.
En del har knivvassa näbbar och även tänder.
Allt för kampen om blommorna.
Kolibrier måste tanka med några minuters mellanrum.
Med befjädrad tunga kan den slicka nektar 20 gånger per sekund.
Och den måste snabba sig.
Konkurrensen är obönhörlig.
Men det måste inte vara så här.
Den halvmånformade hummerkloblomman
är omöjlig för de flesta kolibrier att bruka som föda.
Men den gröna eremiten har en lång, böjd näbb,
som låter den njuta av nektarn i lugn och ro.
Nåja, nästan.
Mindre än ett knappnålshuvud,
men de här småpyrena har nästan tömt hummerkloblomman på nektar.
För att nå nästa blomma försöker de lifta.
Sett till storlek är de nästan lika snabba som en gepard.
De rusar uppför kolibrins näbb...
...och gömmer sig i dess näsborrar...
...som blir en luftbro till nästa blomma.
Gläntan täcks med växlighet,
och markytan faller återigen i dunkel.
Svampar frodas i såna fuktiga miljöer...
...i det fallna trädets ruttnande kvarlevor.
Att hitta färsk föda här är mycket svårare.
En brasiliansk paranöt är för hård för de flesta djur.
Men inte för en agouti.
Det hon inte kan äta nu, gräver hon ner för senare.
Hon är nervös av naturen.
Och av goda skäl.
En margay är bara aningen större än en huskatt...
...men betydligt farligare.
Den dunkla markytan i skogen döljer många rovdjur.
Och de små rovdjuren är ännu mer hotfulla.
Med 40 små ben
jagar den här klomasken i tystnad.
Dess jaktmetod är som hämtad från science fiction.
Vibrationssensorer på dess kropp spårar offrens rörelser.
Den måste krypa närmare...
...för att använda sitt hemliga vapen...
...nätutslungare.
De klibbiga trådarna hårdnar på bara några sekunder.
Det går inte att fly.
De små varelserna måste ständigt vara på sin vakt.
Oophaga pumilio-honan har just lagt en ny kull ägg.
Men det är hannens jobb att skydda dem.
Den ljusröda färgen är en varning för predatorer.
Hans hud kan utsöndra ett dödligt gift.
Det är bara ett problem.
En erytrolamprus epinephelus är immun.
De är också mycket känsliga för rörelser.
Om han håller sig absolut stilla...
...så kanske han överlever.
Men han kan inte gömma sig för allting.
En rivaliserande hanne.
Han vill åt hans territorium.
Om han tar över det, äter han upp äggen.
Den här lilla pappan har allt att kämpa för.
Men de är jämbördiga kämpar, inte tyngre än en sockerbit.
De kan hålla på så här i över en halvtimme.
Den lilla grodan börjar bli utmattad.
Man pappa segrar.
Hans rival ger sig av, åtminstone för ögonblicket.
Han har ytterligare två veckors vakttjänst innan äggen kläcks.
Alltmedan skogen växer till sig, utvecklas mer intrikata relationer.
Det här orkidébiet är ute på ett särskilt uppdrag.
Han har flugit över 40 kilometer för att komma hit.
Och han är inte ensam.
De är alla hannar, och de är ute efter samma sak.
Inte pollen.
Parfym.
Den här orkidén avger en parfym
som gör honom oemotståndlig för bihonor.
Så han samlar ihop så mycket han kan.
Men om han inte är försiktig...
...kan han drunkna i den.
Det finns bara en utväg.
Det är i trängsta laget.
Och orkidén släpper inte iväg honom utan en avskedsgåva.
En packe pollen på hans rygg.
Det lilla biets sökande efter en hona fortsätter,
men orkidéns arbete är klart.
För silkesaporna verkar livet återgå till det vanliga.
Det är mer ont om insekter nuförtiden.
Inget problem.
De har grävt massor av nya savkällor i andra träd.
Deras högljudda grannar är också tillbaka.
De för oväsen, stjäl födan...
...och ställer till oreda.
När naturen kallar,
är det upp till de små att skapa ordning igen.
Den här pyttelilla superhjälten håller rent i bladverket.
En skalbagge, inte större än en 50-öring.
Men inget jobb är för stort.
Från tjugo meters höjd...
...håller han i sig för glatta livet.
Och här kommer resten av renhållningslaget.
Dyngbollarna rullas iväg och grävs ner.
Föda åt deras avkomma.
Och gödning för skogen.
Djungeln är en komplex värld full av fantastiska smådjur.
Alla med sin egen unika roll att spela.
Och de här pyttesmå primaterna har också funnit sin plats.
Deras myllrande lilla vrå av skogen är i ständig förändring.
Men just nu är livet gott.
Och där nere...
En paranöt som agoutin lämnade kvar...
...växer sakta i skuggan.
Den planerar på lång sikt.
Från ringa begynnelser, träder jättar fram...
Djungeln kan se ut som ett ändlöst, grönt hav...
...men vartenda träd innehåller ett litet universum av små underverk.
En oophaga pumilio
söker efter en trygg plats för sitt lilla grodyngel.
Hon får skynda sig...
...att uppfostra nästa generation.
Det är en lång resa...
...ända upp dit.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson