Maapallo on niin upea,
että elämän pienet asiat jäävät helposti huomaamatta.
Mutta kun katsoo lähemmin,
siellä on kokonainen tuntematon maailma.
Maailma, jossa pienet sankarit -
ja pienet hirviöt -
tarvitsevat uskomattomia supervoimia -
voittaakseen vastoin kaikkia odotuksia.
Latinalaisen Amerikan viidakoissa -
elää enemmän pikkuisia...
KERTOJA PAUL RUDD
...kuin muualla maapallolla.
Lehtikarikekerroksessa yksi uusi elämä on alkamassa.
Mansikkasammakko kantaa nuijapäätään selässään.
Se on noin riisinjyvän kokoinen.
Viidakon alamaailma on liian vaarallinen sen vauvalle.
Sen pitää löytää turvallinen paikka nuijapään kasvulle.
Ylhäällä tämän 40-metrisen viidakon pilvenpiirtäjän oksilla.
Rypäleen kokoiselle sammakolle -
tämä on Mount Everest.
Tahmeat jalat antavat pitoa.
Mutta lipsahdus voi olla kohtalokas.
Sillä on runsaasti seuraa puissa.
Juurista -
latvaan asti.
Jopa 5 000 erilaista pikku olentoa -
elää yhdessä puussa.
Vihdoin latvustossa, jonne aurinko paistaa.
Ananaskasvi on täydellinen kattohuoneiston allas -
sen nuijapään kasvamiselle.
Koska niin moni pieni eläin kilpailee ruoasta ja tilasta,
elämä viidakossa on vaarallista.
Vain todellinen spesialisti voi selvitä.
Tämä on maailman pienin apina.
Kääpiömarmosetti.
Aikuinen mahtuu kämmenelle.
Niin pienen on vaikea tietää, kuka on ystävä, vihollinen tai ruokaa.
Ainakin niillä on ravintolähde -
aivan jalkojensa alla.
Terävillä hampailla ne jyrsivät kuorta -
luodakseen pieniä lähteitä, jotka täyttyvät herkullisella mahlalla.
Suuressa puussa niitä voi olla yli 1 000.
Riittävästi kasvavalle perheelle.
Hyvä juttu. Joukoissa on uusia tulokkaita.
Jokainen on pingispallon kokoinen.
Marmosetit synnyttävät melkein aina kaksosia.
Molemmat vanhemmat vahtivat lapsia, ja jopa vanhemmat sisarukset auttavat,
kun eivät riitele.
Yhteistyö on elämäntapa näille taskukokoisille kädellisille.
Niin on myös hengailu keskellä puuta.
Alhaalla on liian vaarallista -
ja ylhäällä liian täyttä.
60 kertaa marmosetin kokoiset mölyapinat hallitsevat täällä ylhäällä.
Latvustosta löytyy 80 % viidakon elämästä.
Maanpinnalla elämä on enemmän kamppailua.
Auringonvalo ei juuri yllä tänne, joten paljoa ei kasva.
Tämä pieni aguti on sen varassa, mitä ylhäältä tippuu.
Sade on viidakon elinehto.
Joka vuosi sataa jopa kolme metriä.
Joka tipalla on valtava vaikutus pienille elämille.
Sadekuurot pitävät nuijapään altaan täynnä.
Mutta ei makeaa mahan täydeltä.
Kasvien ja kuoren imemä vesi lisää valtavasti painoa vanhoihin puihin.
Rankkasateet huuhtovat pois ohuen maapohjan.
Jättipuut kestävät vuosisatoja kastelevia myrskyjä.
Kunnes eräänä päivänä...
Kun tämänkokoinen puu kaatuu,
se jättää suuren aukon viidakon elämään.
Mansikkasammakko on selvinnyt.
Mutta sen nuijapää on suojaton.
Ja Leimadophis epinephelus vaistoaa sen.
Äiti ei voi muuta -
kuin aloittaa alusta.
Toisten katastrofi on toisten lottovoitto.
Lehdenleikkaajamuurahaisten ei tarvitse enää kiivetä.
Lehdet ovat monta kertaa niitä suurempia.
Mutta muurahainen voi kantaa kymmenkertaisesti painonsa verran.
Ja 8 miljoonan yhdyskunta voi poistaa lehdet tällaisesta puusta -
jokusessa päivässä.
Kaatunut jätti houkuttelee muitakin pieniä lehtiensyöjiä.
Valitettavasti marmosetit eivät syö lehtiä.
Tärkeän mahlapuun menetys on valtava takaisku.
Mutta näillä pikku peikoilla on yllättävä saalistajapuoli.
Niiden jousimaiset jalat voivat heittää ne jopa kolme metriä.
Käyrät kynnet tarttuvat kuin pienet entraushaat.
Ja kuorta rouskuttavat hampaat toimivat myös hyönteisiin.
Metsästys kaatuneiden oksien vyyhdissä on helppoa näille miniapinoille.
Ne syövät mitä vain saavat kiinni.
Kaikki ei ole sitä, miltä näyttää.
Hämmästyttävä jäljittelyesitys.
Tappavan käärmeen luoma vaikutelma toukasta on niin vakuuttava,
että se pelottaa.
Oltuaan satoja vuosia varjossa -
yhtäkkiä metsän maanpinta kylpee auringonvalossa.
Uinuneet siemenet alkavat pienestä, mutta tähtäävät korkealle.
Tämä on nyt kilpa valosta.
Kiipijät ja köynnökset aloittavat nopeasti -
tukahduttaen taimet, kun ne taistelevat paikasta auringossa.
Pian kaatunut jätti on peittynyt uuteen kasvustoon.
Ja aukko muuttuu reheväksi metsäaukioksi.
Mutta tämä ei ole Eeden.
Kolibrit ovat paperinkevyitä.
Ne korvaavat koon puutteen vihamielisyydellä.
Joillakin on tikarimainen nokka ja jopa hampaat.
Kaikki taisteluun kukista.
Kolibrien täytyy tankata muutaman minuutin välein.
Höyhenpeitteisellä kielellä ne litkivät nektaria 20 kertaa sekunnissa.
Niiden pitää olla nopeita.
Kilpailu on säälimätöntä.
Muttei sen tarvitse olla tällaista.
Helikonioiden kaarevista kukista -
useimpien kolibrien on mahdotonta syödä.
Vihererakkokolibrilla on pitkä ja kaareva nokka.
Sillä se voi syödä nektaria rauhassa.
No, melkein.
Nuppineulanpäätä pienemmät -
kukkapunkit ovat juoneet tämän helikonian lähes kuivaksi.
Ne tarvitsevat kyydin seuraavaan kukkaan.
Kokoisekseen ne ovat lähes yhtä nopeita kuin gepardit.
Se syöksyy kolibrin nokassa -
piiloutuakseen sen sieraimiin -
valmiina lentoon seuraavaan kukkaan.
Kun aukio kasvaa umpeen,
metsän maaperä on taas pimeässä.
Sienet kukoistavat näissä kosteissa olosuhteissa -
ja mädättävät kaatuneiden puiden jäännökset.
Tuoreen ruoan löytäminen on paljon vaikeampaa täällä.
Parapähkinäpuun kota on liian kova useimmille eläimille.
Mutta ei agutille.
Se hautaa myöhemmäksi sen, mitä ei voi syödä nyt.
Se on luonnostaan hermostunut.
Ja hyvästä syystä.
Puuoselotti on vain hieman kotikissaa suurempi,
mutta paljon tappavampi.
Pimeä metsän maanpinta kätkee monia saalistajia.
Pienemmässä mittakaavassa ne ovat vielä uhkaavampia.
40 pienen jalkansa varassa -
tämä sormenpituinen käsnäjalkainen väijyy hiljaisuudessa.
Sen metsästystaktiikka on kuin tieteisfiktiota.
Sen kehon värinäanturit seuraavat sen uhrin liikkeitä.
Sen täytyy hiipiä lähemmäksi -
käyttääkseen salaista asettaan...
Verkkolinkoja.
Tahmeat nauhat kovettuvat sekunneissa.
Pakoon ei pääse.
Pienten olioiden täytyy olla koko ajan varuillaan.
Naarasmansikkasammakko on juuri muninut uudet munat.
Uroksen tehtävä on pitää ne turvassa.
Kirkas punainen väri on varoitus saalistajille.
Sen iho erittää tappavaa myrkkyä.
On vain yksi ongelma.
Leimadophis epinephelus on immuuni.
Ne ovat myös hyvin herkkiä liikkeelle.
Täysin liikkumatta -
sammakko saattaa selvitä.
Mutta se ei voi piiloutua kaikelta.
Kilpaileva uros.
Se havittelee tätä aluetta.
Jos se saa alueen, se syö munat.
Tällä pikku isällä on kaikki syy taistella.
Sokeripalan painoisina ne ovat tasavertaisia.
Ne voivat jatkaa tätä yli puoli tuntia.
Pikku sammakko alkaa väsyä.
Mutta isä voittaa.
Kilpailija häipyy, ainakin toistaiseksi.
Vartiointia on vielä kaksi viikkoa ennen munien kuoriutumista.
Metsän vanhetessa kehittyy hienovaraisempia suhteita.
Tällä orkideamehiläisellä on erikoinen tehtävä.
Se on lentänyt yli 40 km päästäkseen tänne.
Eikä se ole yksin.
Ne ovat kaikki uroksia ja tavoittelevat yhtä asiaa.
Eivät siitepölyä.
Parfyymiä.
Tämä orkidea tuottaa tuoksua,
joka tekee uroksen vastustamattomaksi naarasmehiläisille.
Se kerää sitä mahdollisimman paljon.
Mutta jos se ei ole varovainen,
se hukkuu siihen.
On vain yksi tie ulos.
Se on tiukka paikka.
Eikä orkidea päästä sitä ilman läksiäislahjaa.
Siitepölypakettia sen selkään tarttuneena.
Pikku mehiläisen tehtävä löytää kumppani jatkuu,
mutta orkidean työ on tehty.
Kääpiömarmosettien elämä näyttää palaavan normaaliksi.
Nykyään on vaikeampi löytää hyönteisiä.
Ei se ole ongelma.
Ne ovat kaivaneet uusia mahlakaivoja uusiin puihin.
Meluisat naapuritkin palasivat.
Ne pitävät meteliä, omivat ruoan...
Ja sotkevat.
Kun luonto kutsuu,
pikkutyypit selvittävät sen.
Tämä pieni supersankari pitää latvuston puhtaana.
Pikkukolikon kokoinen kuoriainen.
Mikään työ ei ole liian suuri.
20 metrin korkeudesta -
se vain pitää lujasti kiinni.
Tässä tulee loput siivousryhmästä.
Lantapallot vieritetään pois haudattavaksi.
Ruokaa niiden pikkuisille.
Ja lannoitetta metsälle.
Viidakko on monimutkainen maailma täynnä mahtavia pikku eläimiä.
Kaikilla on oma ainulaatuinen roolinsa.
Nämäkin pienet kädelliset ovat löytäneet paikkansa.
Niiden ahdas pieni osa metsää muuttuu jatkuvasti.
Mutta nyt elämä on makoisaa.
Ja alapuolella...
Yksi parapähkinäpuun kota, jonka aguti jätti jälkeensä.
Se kasvaa hitaasti varjoissa.
Se pelaa pitkällä tähtäimellä.
Pienistä aluista nousee jättiläisiä.
Viidakko voi näyttää loputtomalta vihreältä mereltä,
mutta joka puu on koti valtavalle määrälle pikku ihmeitä.
Mansikkasammakko -
etsii turvallista paikkaa pienelle nuijapäälleen.
Sen on syytä toimia -
kasvattaakseen seuraavan sukupolven.
On pitkä matka -
huipulle asti.
Tekstitys: Jari Vikström