Planeten Jorden er så storslået,
at man let overser de mindre ting i livet.
Men ser man nøjere efter...
...er der en helt uopdaget verden.
En verden, hvor bittesmå helte...
...og små uhyrer...
...har brug for fantastiske superkræfter...
...for at kunne klare sig, når de har overvældende odds imod sig.
Den afrikanske savanne.
Legendernes land.
Hjemsted for nogle af planetens største...
FORTALT AF PAUL RUDD
...og mest majestætiske dyr.
Men under elefanternes fødder er der en uudforsket verden.
Elefantspidsmusens verden.
Her vrimler det med alle mulige slags spændende små græsædere og rovdyr.
Men det er aldrig nemt at være lille i kæmpernes land.
Og da de store flokke kommer denne vej, bliver livet snart endnu mere vanskeligt.
En elefantspidsmus er ikke meget større end en hamster.
Men den er meget hurtigere.
Efter hendes målestok er hun tre gange så hurtig som en gepard.
Hun drøner af sted med næsten 30 km/t. i sin utrættelige jagt på føde.
Hun skal æde, hvad der svarer til en tredjedel af hendes kropsvægt hver dag.
Så meget kræver hendes høje tempo.
Derfor har hun opbygget et netværk af stier over mange tusind kvadratmeter...
...for at gøre det lettere at finde føde selv i tørtiden.
En kobraslange hugger hurtigere, end øjet kan opfatte.
Men stierne giver hende en fordel.
Elefantspidsmusens liv er hektisk... og ensomt.
I modsætning til kongerne af det her store røde slot.
Dværgmanguster slår sig tit ned i termitboer.
De er kun på størrelse med en hånd...
...og de finder styrke og varme i at være mange sammen.
Morgenen på savannen er overraskende kold.
Det er fristende at sove længe.
Men ikke i dag.
Den her lille næsehornsfugl er sulten.
Den vil ud efter morgenmad.
Tyve manguster og én næsehornsfugl lyder måske som en umage alliance.
Men når man er lille, er der fornuft i at holde sammen.
Mangusterne jager byttet ud.
Imens holder næsehornsfuglen udkig efter farer.
Dværgmanguster patruljerer et stort område
svarende til 50 fodboldbaner,
og undervejs afmærker de deres territorium.
Jo højere oppe duftsporet er, desto større virker de for andre dyr.
Selv i tørtiden kan de skaffe al den fornødne føde inden for deres område.
Godt nok er de Afrikas mindste rovdyr,
men de er ikke bange for at kaste sig over store byttedyr.
En giftig fugleedderkop.
Ved at gribe enhver mulighed, der byder sig, overlever teamet selv de svære tider.
Men når regntiden kommer, ændrer alting sig.
Et liv på farten giver ikke meget læ.
Men mangusterne har det trygt og varmt.
De har valgt et godt hjem.
Et termitbo yder fremragende beskyttelse mod vind og vejr.
Ved at blande spyt og jord...
...bygger de flittige insekter slotte, der er hårde som cement...
...og store som elefanter.
De store dyr følger efter regnen og begynder at ankomme.
Elefanterne er de første, der sætter deres præg på landskabet.
Et fodspor efter fem ton...
...skaber en verden af vand, hvor det vrimler med bittesmå dyr.
Deriblandt et af klodens ældste.
Damrokker har levet i den slags små damme,
siden det var dinosaurernes fødder, der skabte dem.
Få dage efter regnvejret er hele savannen grøn og frodig.
Når dyrene begynder at proppe sig...
...har det enorme konsekvenser.
En elefantspidsmus kan på ingen måde flytte det møg.
Men hjælpen er på vej.
Skarnbasserne er straks over de friske forsyninger
i håb om at forsyne sig, inden deres rivaler når frem.
Det er en dyrebar klump.
Hans føde og hans håb om at sikre sig en mage hviler i den.
I den miniverden kan et enkelt skridt være et tilbageslag.
Og en bissende flok kan være en katastrofe.
Over en million gnuer og zebraer. Landjordens største migration.
Løftet om friskt græs tvinger dem videre. Og de skal denne vej.
Kronviber bygger rede på den åbne savanne.
Hunnens nye kuld risikerer at blive trampet ned.
Selvom hun kun når gazellen til anklen, er hun ikke bange for at gøre front mod den.
Men en flok af gnuer er ustoppelig.
Utroligt nok er alle hendes æg intakte...
...men der er stadig en måned, til de klækker.
Elefantspidsmusens stier led større overlast.
Nu skal der udføres vejarbejde.
Tilbage i overhalingsbanen.
Mens de store flokke græsser, koncentrerer girafferne sig om træerne.
Akacietræerne bugner med friske blade.
Som er beskyttet af lange torne.
De er ikke meget bevendt over for en halv meter lang tunge.
Men træet har et forsvarslag mere.
En hær af akaciemyrer kommer til undsætning.
De angriber alle dele af giraffen, de kan sætte kæberne i.
Indtil den til sidst går sin vej.
Akacietræet har nogle særlige opsvulmede torne, der huser dens trofaste hær.
Såvel som kopper i myrestørrelse, der holder dem velnærede med nektar.
Ved at samarbejde kan små dyr holde stand mod kæmper.
Men nogle gange er det klogest at flygte.
Skarpe, skærende stødtænder,
150 kilo muskelmasse...
Et vortesvin er formidabelt.
Og mangusten ved godt, hvad den er ude efter.
Lidt forkælelse.
Den modigste mangust kan vælge sig de saftigste blodmider.
Da resten af flokken støder til, får vortesvinet en grundig soignering.
Snart trasker flere kunder ind til mangusternes spa.
Manguster afmærker endda tilbagevendende kunder som deres territorium.
De mindste og klogeste udnytter selv de mest intimiderende dyr til egen fordel.
Oksehakkere samler føde fra øverste hylde.
De bruger deres spidse næb til at snuppe parasitter.
Når én vært har fået nok, flyver de videre til den næste.
Oksehakkere samler næsten al deres føde på farten.
Med lidt snilde og ved aldrig at være sarte...
...får små dyr det optimale ud af migrationen.
Men de rovdyr, der følger efter, kan være en større udfordring.
Kronvibens æg er netop klækket.
Ungen er stadig ved at finde balancen...
...i en farlig verden.
Sjakaler er opportunistiske jægere.
Og jo mindre dyret er...
...desto lettere er kampen.
En desperat handling.
Den tapre mor gør, hvad hun kan, for at lede opmærksomheden over på sig selv...
...og væk fra ungen.
Så længe den ikke bevæger sig, er den næsten usynlig.
Men bidende myrer er svære at ignorere.
Moren laver en afledning.
Det lykkes at distrahere sjakalen tilstrækkeligt.
Men hun må fortsat beskytte sin unge, til migrationen er rykket videre.
Flokkene plages af en minimigration, der følger med dem overalt.
Fluesværme ophidser de større dyr.
Men i den lille verden er det et transportabelt festmåltid.
På afstand af flokkene, isoleret på klippefremspring,
venter agamer på, at føden kommer til dem.
For det meste er det lidt tilfældigt.
Så når en bedre mulighed byder sig til...
...skal de gribe den.
Løver slapper af her i dagens varmeste timer.
Og med dem kommer fluerne.
En hel masse af dem.
Lykken står den kække bi.
Men man skal ikke vække en slumrende løve.
Måske er der en mindre direkte tilgang.
Det er fantastisk, hvad man kan slippe af sted med, når man er lille.
Men når man lever livet farligt...
...skal man ikke udfordre skæbnen.
Når landet tørrer ud, rykker flokkene videre.
Nogle vil ikke begræde deres afrejse.
Freden vender tilbage.
Elefantspidsmusen har atter stedet for sig selv.
Hun kan jage insekter i ekspresfart...
...uden at nogen kan stoppe hende.
Som årstiderne skifter...
...venter nye udfordringer.
Et udtørret elefantfodspor kan være vejs ende.
Men den lille bille er stærk.
Han kan løfte ti gange sin egen vægt.
Nu hvor flokkene er væk, må han ikke miste klumpen.
Hans stærke præstation lønner sig.
En hun, der er klar til at dele hans mest dyrebare ejendom...
...og være hans mage.
Livet er også godt for mangusterne.
For det meste i hvert fald.
En enkelt mangust kan sagtens blive offer for en kobraslange.
Men når de holder sammen...
...er den lille flok uovervindelig.
Og nu har de fået nye rekrutter.
De er stadig kun en måned gamle, men om bare tre måneder
er de fuldbefarne medlemmer af holdet.
Selv over for Jordens største migration
nøjes de bittesmå helte ikke med at overleve. De trives.
Savannen er legendernes land.
Og det viser sig,
at nogle af de største historier her... er bittesmå.
Tekster af: Eskil Hein