Vi ska köra 2 100 mil genom 13 länder.
Från Ushuaia, genom Argentina och Chile till Atacamaöknen
mot La Paz, innan vi korsar Titicacasjön
och fortsätter längs Anderna till Colombia, över till Panama
genom Mellanamerika och Mexiko, och kommer till Los Angeles 100 dagar senare.
REGISSÖR-PRODUCENT
Vi ger killarna videokameror
och de får också kameror med mikrofoner på sina hjälmar
så att de kan filma sig själva medan de kör.
Är det här en väg? Jösses!
REGISSÖR-PRODUCENT
En tredje mc kör med dem
och på den sitter Claudio, vår kameraman.
Dessutom åker jag och Russ i två elpickuper
med våra kameramän, Jimmy,
Anthony och Taylor som också hjälper till med logistiken.
Vi filmar killarna från fordonen
och sammanstrålar med dem vid gränserna
men i övrigt får de klara sig själva.
368 MIL TILL LOS ANGELES
Vi måste passera olika delar av Mexiko.
Somliga påstår att de är ganska farliga.
Andra säger att de inte är så farliga.
Det är nog bäst att inte köra på natten.
Det är nog ingen bra idé.
Just det. Vi får se.
Men det blir nog kul när vi får tag i den där bussen.
Tänk att få se den när den är i gång.
Jisses, den är ju bra, Dave.
-Kom in och kika lite. -Ja, nu ska vi se.
Okej.
-Ja, man sjunker ner. -Oj.
-Det är lågt. -Ja... kanske lite väl lågt.
Vi tar problemen hellre här
än mitt i Chihuahua, eller hur?
-Nej, inga bekymmer i Chihuahua, inte. -Slangar?
Jag tänker hitta mig en valp i Chihuahua, ändå.
En chihuahua.
-Ni får bestämma, killar. -Tänk om de gör den blå...
Alltså blå på ena sidan och orange på den andra?
Kunde ha frågat.
Herregud.
Kolla!
Det kanske var fel beslut.
LOKAL PRODUCENT
Vi kanske... Stanna till när du ser en orange som du gillar.
-Den blå färgen duger åt mig. -Den där?
-Där. -Jaså, den.
Den blir nog bra.
Just det.
-Jag tänker mig Long Way Up. -Eller...
-Vi borde ha en Long Way Up-logga. -Kanske som en blixt?
-Ja! -Som en elektrisk gnista, liksom?
Med ett streck på, för den här är ju inte elektrisk.
Okej, säten.
Ni får säga hur ni vill ha det.
-För om de här är okej... -Vi lämnar fyra-fem rader
och har ändå plats för bingar och hojar, kan jag tycka.
Det är lite för långt från fötterna.
Det är en massiv buss.
Det finns så många stolar.
Kära nån!
Det här är bromsarna.
ELEKTRIKER
Nödbromsar, när den sänker sig vid en trottoar.
Men var finns... Bara bromsljusen...
-Här, tryck på bromsen. -Det är bromsljusen.
Ja, där är de. Okej.
Hur mycket lättare blir den utan alla säten?
Den flyger fram. Gör lätt 160 km i timmen.
Flygbussen!
De måste väl skruvas ur underifrån, va?
-Ser du dem? -Ja.
En av oss får krypa under och hålla emot muttrarna
och den andra får skruva ur dem.
Okej, vi får bara krypa under...
Ner i skiten, mannen.
Just det.
Charley, använd skyddsglasögon.
Jag har redan läsglasögonen på.
Kära nån.
Det är bara den där som jag kan nå.
Den här?
Jag måste ju lätta på åtminstone en.
Folk kommer att skratta åt oss...
Jag lever genom att titta på... Alltså inget skådespeleri och sånt här.
Titta på såna här program.
Folk som bygger hojar och bilar.
Tatuerade människor i hela USA...
När man försöker få av en mutter i bild
förstår man hur bra de är, de där människorna.
Jag försöker få bort en mutter.
Kom igen!
Skönt att stålet har kommit, för ramperna är jätteviktiga att få till.
Stanna där och håll i den.
-Finns det plats för två därinne? -Han säger ja.
Då kanske vi ska göra två halvmeters.
Vi gör den en meter bred.
Tre meter.
MEKANIKER
50 cm bred och tre meter lång.
-Han löser problemet. -Ja.
Jag hittade en...
-Jag hittade en här. -Okej.
Jisses, vad svårt att hitta dem.
Jag har en, den känner jag.
Han vet inte hur svårt det är och hur ont om plats jag har.
Så där ja.
Okej, den har jag, vänta nu.
Vänta!
Vi börjar med den.
Du har den, fortsätt bara.
En liten bit till...
Nästan klart.
-Va? -Nästan klart.
Fortsätt.
Nästan klart.
-Nu är den... -Vi har fixat en!
-Ja! -En är fixad.
Okej, tack, min vän.
Perfekt tajming.
Vi har tagit ut en, David!
Vi måste bara fixa sängarna, och få ur skruvarna
fixa allt ljus och fixa all el,
göra klart en dörr så att den kan öppnas lite till
sätta upp en ställning, hitta nåt sätt att få dit generatorerna
och så hitta några generatorer.
Det är i stort sett allt.
Inte så värst mycket mer.
Det här trodde vi inte när vi startade i Ushuaia, va?
Att vi två skulle...
Att vi skulle ligga under en buss när det var tio dar kvar.
Vi har idag och imorgon att få det färdigt.
Vi hinner ju inte, det är...
Killen har inte ens börjat svetsa
för grejorna skulle ha varit här kl. 8.00 i morse.
Det verkar knasigt men jag vill ha stål och aluminium, för säkerhets skull.
Jag måste få det här mekaniskt säkrat.
Rampen är det viktigaste att få till, förutom det rent mekaniska.
Det här är huvudbalken...
som, antar jag, hindrar bussen från att göra så här.
Den måste vi ta isär.
Jag tänker göra ett vertikalstöd här, och ett här.
Och så gör jag en hörnplåt som går härifrån och hit
och viker av 45 graders vinkel som stöd på var sida.
På det sättet hålls allt på plats medan jag skär.
Bromsljus, indikatorer, strålkastare.
Den här, och den här bak, och sen är det LED-ljus
-Och nu är tiden av största vikt. -Ja.
Om LED-ljusen inte funkar kan du sätta dit sex små lampor.
Jag måste sätta nåt som stagar upp
så att, när jag skär igenom, det inte bågnar och går åt pipan.
Har vi nån metall över?
Nu bygger vi den här först.
-Jag måste få dit den här rampen. Jösses! -Jag vet.
Lustigt att vi körde från Guatemala, va?
Häromdagen, bara.
Jag kollade på kartan, och: "Hur gick det till?"
Sen kom jag ihåg att vi körde där.
Det är lite knasigt.
Min hjärna kan inte ta in det.
Man ser längst ner på Argentina och det är hur långt som helst dit.
"Jesus, vilken lång resa!" tänker man.
Det är verkligen en lång tripp upp.
Eller hur?
Så mycket längre än de andra, men det är ju inte det.
Kortare, men känns längre.
Ja, inte vet jag varför.
Äldre.
-Tror du det? -Vi är bara äldre och tröttare.
-Och smutsigare. -Jag får slänga in dig under bussen.
Det du har gjort dessa tre dar hade jag inte klarat utan dig.
Häftigt jobb. Kolla in den!
Den är ju inte färdig än.
Jag behöver i morgon också, va?
Imorgon blir det... Alla lösa trådar ska fästas ihop.
-Okej. -Låt morgondagen bli fantastisk.
-Okej? Tack ska du ha. -Ja, ja. Självklart.
Bussen ser fantastisk ut, men det är oerhörda mängder jobb kvar.
Och bara en dag.
Hur ska de hinna med allt?
Nu ska jag kolla om nåt av allt har kommit.
Ställningen borde ha kommit.
Ja!
Kolla den här.
De har byggt den på en dag.
Den och stegarna.
Kolla vilka snygga svetsar och målning!
En dag.
Jag ber inte killarna att göra saker.
De vet vad de gör, och de gör det bättre än jag kunnat drömma om.
De gör sitt bästa för att bli klara.
Idag är det den 5:e.
Vi började med det den 4:e.
Det händer ingen annanstans.
Kolla in killarna.
Ja, samma sak.
Precis här, eller?
Ja.
Det är en riktigt snygg krok.
Kanske det kan bli en liten...
Du fattar, ge mig bara en...
Han sa att han skulle göra...
Okej.
Det brandgula.
-Charley. -Kolla det där.
Han avtäcker den.
Sjukt.
-Ursnyggt, det blå och brandgula. -Fantastiskt.
Jag tycker nog att det brandgula lyser mer än, du vet...
Jag oroar mig mer för att vara uppe på rampen...
...och försöka komma in.
Vad menar du...
Förstår du?
Jag vill gärna gå tillbaka och mäta det där igen
och se hur mycket plats det faktiskt är.
Ja, vi går tillbaka och mäter hojarna.
Vad sa vi att det var? Cirka 132 cm?
-130. -130.
Är du säker på att den är klar i morgon bitti?
Det är du, va? Kolla bara...
Jo, vi är klara.
Mexiko har varit nåt särskilt hittills,
och folk här har varit helt otroliga
men vi har tagit rådet på allvar att inte köra mc på kvällen.
Jag pratade just med SOS International
som är de som sköter vår säkerhet
och de sa i princip, åk så här.
-Okej, till El Paso? -Till El Paso.
Jag vill inte demonisera Mexiko för jag älskar allt här, men...
Vi har inte mött nåt annat än vänlighet och rara människor hittills.
Som nån sa: "Det är inte början, utan slutet, som spelar roll."
-Ja. -Vi måste sluta när vi är på topp.
Generatorerna, om ni kan få upp dem, åtminstone
så att jag kan säga killarna att vi kör igenom...
Det fixar jag. Jag vill ha hit Javier.
Jag vill kolla att våra papper är okej.
Hur har vi det med papprena?
Försäkringsbolaget är här om 50 minuter.
Registreringsskyltarna, kl. 11.
-Vilka då? -Reg-skyltarna.
Vi sticker kl. 7.00
Jo, visst, men de är ju myndigheter.
-Det hänger inte på mig, vet du. -Det är systemet.
Det är systemet.
Finns det nånting vi kan göra?
-Aldrig. -Kontoret har stängt nu.
Vi saknar dokumenten
men än värre är att cyklarna kanske inte kommer upp på bussen,
och vi måste verkligen komma iväg i morgon.
Hojarna är 132 cm upp till backspegeln.
Hur långt är det upp till backspegeln?
132 cm.
130-132 cm, det är den exakta höjden på dörröppningen.
Vi får montera bort skärmen
men jag tror inte de får plats som de är.
Ewan dubbelkollade och till handtaget är det 132 cm
och öppningen är exakt 132 cm, ni får aldrig in dem.
Men problemet är att...
...om man tänker efter, klockan är halv sex.
Vi ska åka i morgon bitti.
Vi har massor att göra.
Vi anpassar bussen för att få plats med cyklarna.
Om inte hojarna kommer med är det här meningslöst.
-Här, här och här. -Ja, ja.
Ja, ja, ja.
Hur säger man "maximum" på spanska?
-Mucho. -Mucho?
Fortsätt så.
-Just det. -Ja.
Klockan är 3.00 samma morgon vi ska ge oss iväg.
Grabbarna jobbar fortfarande.
De har jobbat hela dagen.
De har jobbat hela natten. Allihop.
De bästa killar jag nånsin mött.
Det stora som vi sliter med just nu
är att få dit de där ramperna.
Två ramper, sida vid sida, så kommer vi in.
Jag är så rörd över hur hårt killarna sliter.
De har inte bett om nånting extra.
De har inte bett om mycket alls.
De har bara varit så angelägna att hjälpa oss.
Bussdagen.
Bussdag, bussdag...
Måste se till att ni inte ser min...
DAGBOKSKAMERA
...min rumpa i spegelbilden på TV:n.
David har gjort ett formidabelt jobb med att hitta en buss åt oss
skaffat fram två mekaniker, två svetsare, fått Matt att öppna upp dörren.
Det har han fixat på ett ögonblick.
Det blir så fantastiskt.
Vi kör mc, får upp cyklarna på bussen och sen kör den in i natten.
Och medan bussen går laddas hojarna.
Det ska bli så kul!
Vackert.
De tog en gammal, sliten buss
och gjorde om den till en galen Long Way Up-
mc-härbärgerande
sovsal för teamet och en drömmackapär.
Tack ska ni ha.
Kolla!
Snyggt jobbat, Dave!
-Ja! -Den är ursnygg!
-Den ser jättefin ut. -Sovbingarna är på plats.
-Dave. Det är lysande. -Helt otroligt.
Snyggt jobbat, kompis.
Här är kuddarna.
Jo, de mekaniska grejorna, det fattades ju jättemycket
och vi fick ta dem från hela Mexiko.
De gjorde all mekanik, för vi ville vara säkra på att allt skulle hålla.
Och sen anpassa det så att det funkar för oss.
Att hitta nån plåtslagare som kunde bygga upp taket och sängarna
bara för att det att funka och ändå så att cyklarna fick plats.
Det största, det sexigaste med bussen är nog det här.
Det som tog tid, var det här.
-Herregud! -Oj!
Och den är inte 2,5 meter.
-Utan tre meter. -Och rampen?
-Vi gjorde rampen, ja. -Pinne för pinne?
Pinne för pinne. Smidde hela grejen.
Dave, du har just fått en egen show.
Daves Gör-det- själv.
Dave framträder återigen denna vecka på Daves Gör-det- själv.
Hur gör han det?
Det är så häftigt,
särskilt om man ser på det blå och brandgula mot cyklarna.
Och allt som har fixats invändigt.
Detta är stunden alla väntat på. Kommer den att starta?
Ja, bara lite grann.
-Ett. -Japp.
-Nej, jo. Vänta lite. -Där är det, ja.
Bra nu?
Ja.
Ja!
Det finns små och stora ögonblick i livet.
Detta var ett stort ögonblick, att jobba med bussen.
Hon startade så fint.
Det betyder så mycket.
De har legat i, och de älskar det.
De skrattar och jobbar svansen i småbitar.
Och fick jobbet gjort.
Det enda smolket är våra dokument.
Vi skulle få plåtarna igår kväll.
Tyvärr kom de inte då, men vi får dem nu på morgonen.
Jag glor på den där porten, och hoppas att de kommer, men...
Vad gör vi nu? Bara så att vi är på samma plan, liksom.
Tanken är att ni killar sticker nu.
Vi ska kolla om vi får det här på bana.
Vad som än händer träffas vi senare.
Kommer dokumenten hinner vi ikapp er.
Vi ger oss av utan bussen.
Bussen möter upp med oss senare, och vi är på väg in i Mexiko.
TEHUACÀN-CUICATLÀN-DALEN MEXIKO
Jösses, det är ju kaktusar överallt.
Det är hemmaplan för kaktusar.
Kaktusdalen.
Som en bro över kaktushimlen.
-Oj då, det är en... -Som apsvansar.
Som hundra apsvansar eller ormar, eller...
Den här liknar oss.
Jag mimar en kaktus.
Jag har aldrig flugit ballong förr...
...men nu får vi göra det.
Jisses, helt otroligt!
Herregud!
Ewan.
Oj!
-Vilken syn, otroligt. -Herregud!
Nu är det dags, vi lyfter!
Där är pyramiden. Kolla på den.
-Åh, oj! Där! -Det är ju två!
Så vackert, kolla. Rent löjligt vackert.
Trodde väl aldrig att jag skulle flyga ballong med 40 stycken till.
Det är alldeles ofattbart.
Över ett tempel i Mexikos inre.
Det är ofattbart.
Kan du tänka dig som förr, att komma fram ur djungeln,
och få se tre pyramider, med gator och affärer?
Som Maya-versionen av London år 350 e.Kr.
Jag älskar det.
Jag vill inte titta ner åt det hållet.
Jag får svindel av du kanske kan ramla ur.
Men jag älskar känslan, så försiktigt och smidigt.
-Det är så milt, eller hur? -Ja.
Jag gillar det verkligen.
Kör vi framför eller bakom vägen?
-Jag vet inte. -Okej.
Jag gillar det här lättvindiga.
-Ja, så trevligt- -Jag borde vara rädd nu.
Så där ja.
Lycka till allihop.
De har oss, de har oss...
Rätt dramatiskt.
Om det inte fanns nån som tog repen vore det riktigt dramatiskt.
Kolla hur den landar.
Åh. Oj!
Bra gjort.
Ingen krasch.
Gillade ni flygturen?
-Jag älskade det, tack. -Underbart.
-Ja, tack så hemskt mycket. -Det var så vackert.
För att vara första gången var det väl bra?
De här killarna är på nån sorts pilgrimstur
men jag vet inget om det
mer än att de har hoppat av den lastbilen.
Ja, vi har alla grejor klara.
PRAT MED LOKAL PRODUCENT
-Sängarna är klara. Bussen är klar. -Kom igen, den...
Mekaniskt sett är den klar.
Lamporna är klara.
-Allting funkar, och nu är den på väg. -Jag tänker...
Jag ska krama dig och bita lite på dig.
Jag känner en massa människokärlek till dig.
Tack, kompis.
Jag blir tokig.
Hojar och buss träffas om ett par minuter.
Charley, vi närmar oss
mötesplatsen med bussen.
Snyggt.
Tänk att få se den här på vägen.
Vad tänkte de göra?
Vi gör en pilgrimsresa till Juquila.
Vi tar vår jungfru Maria hit.
Somliga gör det till fots, andra per hoj. Och vi tog våra bilar.
Jaha!
LOKAL PRODUCENT
De som går började för 13 dagar sen.
Vad är deras mål med den här resan?
När vi är framme väntar byborna på oss.
De skjuter fyrverkeri, och det är musik och konfetti för Jungfrun.
Hejsan!
Tack. Tack!
Nej, den här gången...
Jag tog honom igen.
Hej då!
Där är hon, vår buss.
Uppför rampen för första gången.
-Snyggt, killar. -Vi kör dem.
-Snyggt jobbat, killar. -Jättebra gjort, den är så cool.
Nej.
Som man säger...
Det här händer. Nu.
Men det hände nästan inte.
Det var vår första sträcka.
Återstår att se om vi kan tusen likadana.
Himla otroligt, va?
Jag älskar den.
Sätena har blivit riktigt snygga.
Och den går jämnt och bra.
Och ännu viktigare, den har karaktär.
Den har liksom egen personlighet.
Så snyggt.
Det finns väl ett och annat lite tveksamt ställe längs vägen...
...där vi inte ska stanna utan bara köra på.
Och idag...
...fanns det fler såna ställen än förut, så...
Om ni oroar er för nåt speciellt
ska vi absolut ta det på allvar.
Med en liten smula tur ska det nog gå bra.
Till siste man!
Som sitter ner.
Ja, det är all hatpropaganda
angående norra Mexiko.
Vi har vidtagit alla möjliga säkerhetsåtgärder.
Vädret är inte det bästa, men det är ju dagsljus.
Och killarna vill gärna få hojarna av bussen.
Cirka 15 mil från amerikanska gränsen.
Och vi är redo att fara.
Om vi kan korsa gränsen idag
är det resans sista gränsövergång.
Sen är vi tillbaka i USA, och det blir kul.
Nu är vi i norra Mexiko.
Det är väldigt, väldigt skönt att vara tillbaka på cykeln.
Det här skulle bli den farligaste biten på vår resa,
den här delen.
Nu, när de är tillbaka på marken är vi på väg mot gränsen och USA.
Förhoppningsvis är vi i USA i eftermiddag.
Jag hoppas vi kommer över idag.
På väg mot hemmaplan.
Man måste tänka:
"Okej, det borde gå lätt, vi åker in i USA."
Men det finns en risk att det inte blir så lätt.
Alla säger att det är under de fem sista procenten som allt inträffar.
Det blir svårt
för vi vill ju känna att vi närmar oss slutet
och att vi har uppnått nånting, som vi tänkte uppnå.
Det här blir den mest sårbara biten av resan.
Charley, fattar du? Vi är på väg in i Juarez.
Nej, det här hade jag inte väntat mig.
Jag tänkte mig gårdagens väder lite grann.
Helt och hållet.
-Den där fick jag. -Gick det bra?
Titta på allt vatten där.
Kolla!
Det är som en flod.
Vi missade gränsen med 40 minuter.
Ingen sa att de stänger kl. 14.00.
Inte för människor. De kan passera dygnet runt,
men allt vi har med oss, kameror, och sånt.
Vi körde vilse
och nu måste vi komma på var tusan gränsen är nånstans.
Jag tror att vi har tappat hojarna, för jag ser dem inte.
Det här är inte världens vackraste plats, heller.
Att ha åkt vilse.
Har vi faktiskt åkt vilse i Juárez?
Vi har åkt vilse här, ja.
Vi är säkert i nån kartells område.
-Är vi långt från gränsen nu? -Nej, nej då.
Tio minuter bort, kanske.
-Okej. -Men snälla.
Lugna er, mina vänner.
Vädret rör till alltsammans för oss.
Jag tror att vi har missat våra chanser vid gränsen
vilket betyder att vi har fastnat på precis det ställe de varnade oss för.
GRÄNSÖVERGÅNG
-Är det här gränsen? -Ja.
Det där är ett flyktingläger.
Här är cykeln.
Där är hojarna. Och där är Charley.
Japp.
CHAUFFÖR
-Underbart jobb. -Tack, tack.
Tack ska du ha, Lico.
Vi försöker ta oss in till El Paso.
Många av oss har blivit så förtjusta i bussen.
Vi vill ta henne igenom.
Det är ett berg av dokument för att lyckas med det.
Här ska vi gå igenom som folk, va?
Det har vi gjort. Passen är stämplade.
Men som det verkar nu
måste Ewan och Charley få stämplar för sina cyklar,
och den stationen ligger fyra mil ditåt.
Sen måste de komma tillbaka hit för att ta sig till El Paso, Texas.
Och vi, som har all den här kamerautrustningen
måste åka 3,5 mil, inte klokt alltså, åt andra hållet
med kamerorna.
Men det är svårt att gnälla över förseningen
när det finns ett helt samhälle som har fått bo här i månader
för att ta sig till gränsen.
Kolla alla deras tält och allt, gränsen är ju där borta.
Vilka är dessa människor?
De här har kommit hit från södra Mexiko...
LOKAL PRODUCENT
...för att söka asyl i USA
beroende på otryggheten i olika mexikanska stater.
De har hotats av den organiserade brottsligheten
att om de inte säljer droger, skulle man döda nån i deras familjer.
Då flydde de.
Hur länge har han varit här?
Två och en halv månad.
Så ledsen. Lycka till.
Detta är den bistra verklighet som pågår här.
Instabiliteten i gängen gör det osäkert att leva här.
Alla behöver få en chans.
De har kollat igenom allt mycket noga.
CHAUFFÖR
Alla fordon, varenda bil, allt kollar de.
Folk får vänta i kö i fyra-fem timmar för att komma igenom. Det är svårt.
De flesta vill ju åka till USA för att jobba.
De jobbar hårt.
GRÄNSÖVERGÅNG
Okej, då.
Ja.
Vi har ju inte lämnat Mexiko på riktigt än.
Och vi har inte kommit in i USA heller, så...
Kul, men nu vet vi inte vad nån annan gör.
-Ingen aning. -Jag vet inte var de andra är.
GRÄNSÖVERGÅNG
Vet inte var Russ är. Vet inte var Dave blivit av.
Vet inte vad nån annan gör.
Det enda jag vet är att Russ sa:
"Se till att komma över till USA hur ni vill. Lycka till."
Sen dog telefonen.
Okej.
Jag är blöt i häcken.
VÄLKOMMEN TILL USA
Klockan är halv tre på natten.
Vi har nu varit här i tolv timmar och har just kommit ut.
På den positiva sidan är alla killarna igenom.
Cyklarna är igenom.
Vi är i Amerika.
Long Way Uphar anlänt till Amerika.
Det kändes rätt starkt att vara tillbaka i Amerika.
Och när han sa till mig...
Jag hoppades att han skulle säga: "Välkommen hem, sir."
Jag gav honom passet
han frågade lite om resan,
kollade cykeln och sen...
gav han mig passet och sa: "Kör försiktigt, sir."
Han var underbar, den killen.
Han var ursnygg. Lång kille, stålgrå ögon.
Och då tänkte jag...
"För en film, om man behöver en gränsvakt, då är det han som gäller."
Och...
Men han sa: "Kör försiktigt."
Sen kom vi över och jag passerade.
Det är lite spännande idag
för det blir ju annorlunda att köra i USA.
Vi ska försöka hinna med 32 mil, minst, idag.
Dag ett i USA
Försiktigt! Charley.
Nästan på slaget.
Dag ett i USA.
Den här vägen leder bokstavligen till Los Angeles.
Sen är det slut.
Det förekommer ännu några problem med el-cykeln
för att vi är vana vid nåt lättare.
Men det lättare var också luftförorenande
och såna lättare sätt måste vi ändra på.
Intressant att se hur våra begrepp har förändrats.
Lite som när folk började köra bensinbilar
och de fyllde tanken med bränsle.
Men sen visste de inte var de skulle få bensin nästa gång.
Det fanns ingen infrastruktur, och det här kändes lite så.
Vi är precis framme vid den brytpunkten.
Vet du vad? Vi ser tillbaka och tänker:
"Tänk att vi gjorde det då", och inget var klart och...
Det är därför det är så kul att vi har gjort det.
Kolla på den, den funkar.
Den har tagit 6 % på tre minuter.
De är helt otroliga.
Den ändrar alla spelregler.
Det är helt underbart!
Just det, det är så coolt.
Jag har sett och hört talas om såna här...
LOKAL KILLE
...och det här är första gången jag ser dem i gång,
faktiskt, på vägen, alltså.
Helt ofattbart.
Ville bara visa er hur...
DAGBOKSKAMERA
...förhållandena är härute den här morgonen.
Man ser att det är lite frost
så att vi väntar lite med att ge oss iväg.
Klockan är bara 7.00.
Vi får nog vänta till åtta eller nio.
Kanske leta upp lite kaffe, det vore fint.
Ett perfekt sätt att avsluta en perfekt resa.
DAGBOKSKAMERA
Jag är lite ledsen, faktiskt.
En liten våg av ledsamhet.
Jag lider av resande-blues lite grann.
Att inse att det snart är över
det är lite ledsamt.
Nu, när det närmar sig känner jag: "Neej!"
Det har varit så fint att åka med dig, Charley.
Helt otroligt.
Sitter man på hojen är man mitt uppe i det
och anknuten till det, tillhör det och är en del av det
och relationen till landskapet blir så mycket närmare.
Man kör motorcykel
genom alla dessa olika och ibland avlägsna platser
och kommer in i små städer och byar.
Folk dras liksom automatiskt till en.
Man finns i deras miljö.
Folk tycker ofta synd om en
för att man är antingen genomvåt eller helt igendammad.
Därför att man kört dit på mc och tillhör miljön mer.
Man har inte landat med nåt flygplan.
Man har rätt att vara där på nåt underligt vis.
Det tillhör en.
Vart man än ser finns de, kaktusvännerna.
Jag älskar kaktusar.
Våra vapenbröder.
Man minns ju inte de lätta dagarna.
Alltihop blandas ihop.
Saker man minns resten av livet
är ju det som var svårt.
Det är nåt som passerar, motigheterna.
Utan dem fick man kanske inte en sån makalös upplevelse.
Jag tänker inte på att det kan vara farligt eller riskfyllt...
Det är bara kul att få göra det.
Jag tycker inte det.
Jag tror att det är rätt farligt att köra mc över huvud taget.
Det är okej med mig. Det bryr jag mig inte om.
Jag slutar inte köra mc för att det kan vara farligt.
Jag älskar det och det är en del av mig.
Genom hela Sydamerika, Mellanamerika och Mexiko
har folk varit så vänliga, hjälpsamma
och intresserade av det vi haft för oss.
I Bolivia var jag mest rädd.
Jag oroade mig för Charley och de dåliga vägarna
och tanken på hur sårbar han är med sina ben.
Man är ju naturligt försiktig om man måste återhämta sig.
Ibland krävs det nåt som Machu Picchu
och klättra i alla de där trapporna
för att inse att jag faktiskt klarar mer än jag trodde.
Välkommen till Kalifornien
En sån härlig plats
Jaa! Yeehaw!
Vi har lite släkt och vänner som möter upp i Palm Springs
så att vi kan köra i konvoj till LA i morgon.
KALIFORNIEN
Älskling.
-Ta av dig hjälmen! -Älskling!
Käraste älskling!
-He,j baby! -Hej, raring.
Älskling. Älskling!
Nu är vi framme.
På den sista dagen.
Vi ska bara ta hand om hojarna och alla grejor.
Det var kul att packa i morse, för det var sista gången.
De sista tre månaderna har vi stigit upp
och packat ner allting i ryggorna, knökat ihop allting.
Satt fast det på hojen och...
Det slog mig just
att jag inte behöver göra det i morgon.
Det här blir en noga organiserad dag.
Vi ska träffa andra mc-förare.
Träffa några av dem som har hjälpt oss under resans gång.
Våra partners har varit supercoola.
När vi kommer fram ska vi köra cirka 3 mil in i LA city.
Sen är det slut.
Broder, hur mår du?
Detta är killen som gjorde det möjligt. Som höll i gång det.
-RJ, men snälla! -Hur är det, mannen? Gott att se dig.
RIVIANS VD OCH GRUNDARE
-Hur mår du? Allt okej? -Jösses, så skönt att ni är här.
-Helt ofattbart. -De här är prototyperna,
vänta bara tills du får se... Det är dubbelt så mycket av allting.
-Vi har testat dem för allt. -Ja.
Varje morgon såg de på mig och sa: "Är det allt?
-Har du mer åt mig?" -Har du mer?
Hojarna var inte bra, eller så, de var helt perfekta, otroliga.
Bättre än nån kunde hoppas.
Du hade väl inte mustasch hela tiden, va?
-Nej... -Det var för Mexiko.
De tyckte jag skulle smälta in, så... Man gör sitt bästa.
Den skaffade han för om vi blev kidnappade, kunde han verka infödd.
-"Inget med mig att göra, hombre." -"Ta honom, engelska killar."
-Min underbara. Hur mår du? -Hejsan.
Du är så gullig i den där hjälmen.
Ditt lilla fejs, det ser så sött ut.
Okej, nu kan vi köra.
Sen tryckte förstås Charley på med mer tryck
genom att sätta sin yngsta och näst-favorit-dotter i bilen.
CHARLEYS DOTTER
-Hej, snygging! -Hej, pappa!
Hej, min raring.
Men pappa, varför då?
Uppför dig.
Otroligt.
Det vore mig fjärran att tjata, Charley, men ramla inte av nu.
Är RJ i bilen? Eller drömmer jag? Nyp mig.
Jag drömmer det nu.
Kolla, vi tar upp hela vägen.
Jag älskar Charley så att jag spricker. Kul att det blev en tredje tripp.
Vi pratade jämt om en tredje tripp
och att vi skulle vara lite äldre och klokare.
Ja, jag vet inte. Vi är i alla fall äldre.
Tänk så mycket av världen vi har kört mc i.
Det har förändrat mitt liv.
Tack för alla minnen, för alla resor.
Tack för att du förändrat mitt liv.
Jag dagdrömmer om andra resor
och fantiserar verkligen om mc och vägar och...
Men nu kör jag här på min cykel.
Jag är verkligen biten.
Det har funnits stunder då jag har tänkt: "Jag skulle kunna...
Jag skulle det, vet du."
Man kan faktiskt göra sånt här.
Jag skulle kunna sitta på en mc och det skulle räcka för mig.
Det kan jag göra i evighet.
Bra jobbat, allihop!
Kolla där.
Han gjorde det!
Snyggt jobbat!
-Du klarade det! -Galen nog att säga ja.
Du klarade det!
Det är över och du lever.
Ja, tack ska ni ha.
2 100 mil.
Vi kom hem helskinnade.
Jag är så lättad och mycket lycklig.
Jag känner inte att det är riktigt över än.
Det slår väl till om nån vecka, så där.
"Vi ska inte åka nånstans, mer.
Jag måste nog planera en till snart."
Undertexter: Eva Söderqvist