Довгий шлях на північ
Ми проїдемо 21 000 км через 13 країн.
Із Ушуайї через Аргентину та Чилі прямуємо до пустелі Атакама.
Там до Ла-Паса, після чого через озеро Тітікака.
Уздовж Анд їхатимемо Колумбією й Панамою,
Центральною Америкою та Мексикою. Через сто днів будемо в Лос-Анджелесі.
РАС МАЛКІН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
Ми дамо хлопцям відеокамери.
На їхніх шоломах теж будуть камера і мікрофон,
щоб вони могли знімати самі.
Це дорога? Боже мій!
ДЕВІД АЛЕКСАНІАН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
На третьому мотоциклі
поїде Клаудіо, оператор.
Ми з Расом та оператором Джиммі
поїдемо на двох електричних пікапах.
Ентоні й Тейлор допомагатимуть із логістикою.
Ми будемо вести зйомку з машин
і перетинати разом кордони.
Решту часу мотоциклісти будуть самі.
КОПАКАБАНА БОЛІВІЯ
Копакабана.
Ми приїхали сюди вчора вночі, я почувався недобре.
У мене набрякли гланди, і я думав: «Ой-ой.
Мабуть, я підхопив якийсь вірус».
Сьогодні мені краще.
13 747 КМ ДО ЛОС-АНДЖЕЛЕСА
Ми покидаємо Болівію. Дякуємо, Болівіє.
Болівія дуже відрізняється від Чилі та Аргентини.
Культурні особливості дуже помітні.
Так.
Дивовижно, як багато ми проїхали.
Так. Чудово.
Якщо подивитися на карту,
ми далеко заїхали.
Перетнули Аргентину, Чилі й Болівію.
Тепер ми в'їжджаємо в Перу.
А в Перу знаходиться Мачу-Пікчу,
я змалку хотів побувати на Мачу-Пікчу.
Поїхали. Ми в Перу.
Їдемо в Пуно.
Озеро Тітікака.
Коли ми були дітьми і вчилися у школі, ми сміялися з назви, як дурні.
Так.
Але ми не дуже змінилися.
Не дуже.
Не подорослішали.
ЧУКУЇТО ПЕРУ
Ми дуже хочемо в Мачу-Пікчу.
Та перед цим ми збираємося відвідати ще кілька місць,
у тому числі цей цікавий майданчик біля озера Тітікака.
Що це за місце, Максиме?
Що за місце? Це пам'ятник культури інків.
МАКСИМ МІСЦЕВИЙ ПРОДЮСЕР
-Називається «Інка Уйо». -«Інка Уйо».
-Інка Уйо. -«Уйо»... «Інка» – ясна річ, інки.
«Уйо» – це чоловічі геніталії.
-Ясно. -Цікавий варіант. «Уйо».
-Добре. -Зрозуміло.
Тепер це називається «Храм плодючості».
Те, що у цьому вбачають сучасні перуанці.
Кам'яна кладка така гарна. Зрозуміло, що це важлива будівля.
Була або храмом, або будинком якоїсь поважної особи,
наприклад, правителя.
Це мало бути десь тут,
де інки зупинялися, коли приходили сюди.
Тут зародилася імперія інків.
Вважається, що це тут, біля озера Тітікака.
О, ясно.
Можна побачити, що ця кам'яна споруда дуже важлива.
Ясна річ, вона здебільшого зруйнована, але фундамент залишився.
Тепер сюди приходять люди, які мають проблеми з зачаттям.
І як, допомагає?
Кажуть, що так. Багато жінок, хто має близнюків, кажуть,
це тому що вони приїхали сюди й посиділи на грибку.
Хочете підвищити плодючість?
Всмоктуй у себе Юене.
Я не хотів це казати. Само вирвалося.
Якщо ви покажете ту парочку,
цього буде достатньо аби зрозуміти, що цей храм плодючості за місце.
Отих двоє.
Ні, друже, не треба. Я знаю, що подобаюся тобі.
Не треба. Ні.
Ні-ні.
Не роби цього.
-Не підходь. -Він збуджується.
Бачили, який я зараз фертильний?
Бачили, як цей пес ніяк не міг відчепитися від мене? Дивовижно.
Це точно працює.
Ого. Гарний краєвид.
Чудове місце.
Ми їдемо в Куско, що у 391 км звідси.
Сьогодні ми побачимо притулок для кондорів.
Там їх лікують і випускають у дику природу.
Це притулок для тварин Кочахуасі.
Андський кондор, якого ми бачимо отам...
ПІТЕР ПРИТУЛОК ДЛЯ ТВАРИН КОЧАХУАСІ
-...найбільше потребує допомоги. -Боже мій.
Кондор – найбільший літаючий птах у світі.
У Перу він символізує здоров'я й безсмертя.
Ці птахи потрапили до вас пораненими?
-Так. -Справді?
Деякі потрапили до нас після фієсти Явар.
Фієста Явар– це свято,
на якому кондора прив'язують за лапи до спини бика.
І кондори... ламають собі крила,
ріжуть лапи, а іноді...
ламають шиї.
-І помирають. -Це через цю...
-...традицію... -Нелегальну.
Бик символізує іспанців.
А кондор символізує інків.
Це відтворення стародавньої битви.
Коли перемагає бик,
рік буде поганий.
А якщо в битві переможе кондор,
то рік буде добрий.
І люди садять певні рослини.
Але це неправильно.
Бо кондори страждають.
-Так. -Авжеж.
Я не люблю бачити великих диких звірів у клітках
за ґратами.
Але тут їх намагаються
вилікувати і, якщо можливо, відпустити.
Боже, глянь, який величезний.
Так літають кондори.
Дивовижно.
А це андські гуси.
Вони вибирають партнера
й лишаються з ним на все життя.
Зв'язок між ними такий сильний...
що коли один помирає,
другий може померти від горя.
Або ще гірше...
скоїти самогубство.
-Невже? -Ого.
-Так. -Дійсно?
Вони кидаються з найвищої скелі
й, не махаючи крилами, падають на землю.
-Не може бути. -Боже мій.
Бо без партнера життя нічого не варте.
Тому їх тут вважають
символом кохання й відданості.
Це сумно, але...
-Ти б так зробив? -Що? Через Оллі?
-Так. -Жити не захочеться.
Саме так. То ти це зробиш.
Ну, я не знаю, чи стрибну зі скелі.
Я це зроблю якось інакше.
Я нетерпляче чекаю вечора,
бо ми сядемо на поїзд до Мачу-Пікчу.
ОЛЬЯНТАЙТАМБО ПЕРУ
Гарний старий дзвін. Він навіює стільки спогадів.
Відійдіть від краю.
На поїзді до Мачу-Пікчу. Краще не буває.
Але це типово для Мачу-Пікчу.
Цілий поїзд їде лише в одне туристичне місце.
Добре буде кілька годин посидіти в поїзді.
Ми їдемо в Мачу-Пікчу. Боже мій.
Аж не віриться.
У школі в мене був плакат з його краєвидом.
На уроках я про нього мріяв.
Завжди хотів там побувати.
Я дуже схвильований.
Місто на висоті 2 438 метрів.
Оскільки дорога вузька,
до нього проклали залізницю,
на поїзді туди їхати дві години.
Не віриться, що ми встигли на поїзд.
Зазвичай ми всюди запізнюємося на день-два.
Але цього разу ми...
приїхали, перевдягнулися й сіли на поїзд.
Їхати на поїзді вгору було приємно.
Десята ночі, 22:02.
АҐУАС-КАЛЬЄНТЕС ПЕРУ
А вранці ми встанемо о 04:00.
О 04:30 треба вийти, щоб о 05:00 спробувати потрапити до Мачу-Пікчу.
І...
У це важко повірити, бо я завжди хотів його побачити.
Завжди хотів тут побувати.
І хочу завтра туди піднятися.
Я не можу до кінця повірити, що ми тут. Не можу повірити, що я тут.
Усім на добраніч.
МАЧУ-ПІКЧУ
День Мачу-Пікчу.
Кажуть, сюди найкраще йти на світанку.
Ми не ризикуватимемо.
-Круто, правда ж? Поглянь. -Просто неймовірно.
Раптом ми опинилися серед... Серед зовсім іншого ландшафту.
Справжні джунглі, чи не так?
Мені це не подобається. Автобус надто близько до урвища.
Чому я біля вікна?
Недарма ми встали рано. Ми перші в черзі.
-Сюди? Сі. Дякую. -Нагору.
-Вибачте, де Мачу-Пікчу? -Цікаво...
Цікаво, ми вже близько?
Ми почали підйом. Висота близько 2 438 метрів,
дістатися до вершини не так вже й легко.
Я не знаю, скільки ще йти.
-Боже. -Ти не знаєш, де...
У мене вже ноги болять.
Іди вгору, я піду вниз. Бо я трохи...
-Ні, я піду з тобою. -Не треба.
-Я не проти. -Не хочу, щоб ти це пропустив.
-Після тебе. -Просто треба відпочити.
Гаразд.
-Уперед. -Дякую.
Юен біжить уперед. Я так не можу.
Мої ноги вже цього не витримують.
Отак. Вище вгору. Сподіваюся, його видно звідси.
Він іде до Сонячної брами. Треба йти ще хвилин 45 угору.
Потім підемо з цього боку.
Я майже не можу говорити. Ого.
Шкода, що неможливо все оглянути, бо сюди пускають
тільки 2 500 осіб за день, тобто нам пощастило сюди потрапити.
Це місто збудували у ХІІІ ст.
Воно було приховане, доки археологи не знайшли його у 1911 році.
Я дуже хотів його побачити.
Кінця не видно. Ну, це не для слабких духом,
і тут менше людей, ніж унизу.
-Вітаю. -Вітаю.
Раз, два, три.
-Гаразд. -Дякую, друже.
Дякую.
О боже. Я не це очікував
побачити нагорі. Ну, так.
Для фото.
Я не знав, що на Сонячну браму
заходять також з іншого боку після чотириденного походу.
І тому... Коли ми туди прийшли, там було 50-60...
І мені влаштували фотосесію.
-Чудово. Вдалої подорожі. -Дякую.
Де нам сісти?
Або, може, пройдемо стежкою трохи далі?
Думаю, ми... Так.
Я можу зіпсувати задоволення всім іншим. От у чому проблема.
-Вітаю. Радий познайомитися. -Вітаю. Взаємно.
-Так. Добре. -Можна? Дякую.
Ці хмари ще довго не зникнуть.
Піду погляну на інше відоме місце.
-Вітаю. -Добрий день.
Тут треба розписатися за техніку безпеки?
Гаразд.
Урвище таке круте, що треба розписатися на вході
й на виході заради безпеки.
Не віриться, що воно таке круте. Господи.
Не штовхатися.
-О, місток. -Місток.
Ого.
Тут є сходи вниз, вирізані у скелі.
Просто неймовірно.
Зараз вони закриті, щоб люди не заходили,
не стояли на краю й не робили селфі
та інших дурниць.
Нам пощастить. Розвиднюється, еге ж?
Здається, так. Якщо через годину розвидниться,
-нам пощастить. -Так.
А ось і воно.
Розверну камеру.
Просто надзвичайно. Я такий радий його побачити.
Не віриться, що ми й раніше стояли перед ним.
Ми його зовсім не бачили.
Багато міст інків зруйнували іспанські завойовники,
але Мачу-Пікчу вони не знайшли. Слава богу.
Нарешті ми сюди дісталися і побачили Мачу-Пікчу.
Нарешті хмари розсіялися. Яка краса.
Стільки радості від того, що ми приїхали й побачили його. І...
Думаю, добре, що нам довелося зачекати.
Ми озирнулися навколо, поговорили про нього,
спробували уявити, як воно виглядає.
Ми бачили це місто на фотографіях, і раптом воно з'явилося перед нами.
І це приголомшує. Вражає.
Воно незрівнянне.
Незрівнянне.
Більшість археологів вважає, що це була резиденція
імператора інків Пачакуті,
а інші – що це був храм.
Правда дивовижно?
ОЛЬЯНТАЙТАМБО ПЕРУ
Новий день, новий світанок.
Що ж.
Ольянтайтамбо, бувай.
Дощу давно не було. Мабуть, наша перша поїздка під дощем.
Мокра бруківка. Фу.
Ми вже 39 днів їдемо з Ушуайї в Лос-Анджелес.
У нас три дні, щоб дістатися до Айякучо, де ми домовилися
про похід у тропічний ліс і зустріч із місцевим племенем.
АЙЯКУЧО – МАЧУ-ПІКЧУ
Сумно їхати з Мачу-Пікчу.
Там було просто дивовижно.
Так, сьогодні я хотів просто сісти на мотоцикл
і пригадати всі ті гарні речі, що я вчора бачив у Мачу-Пікчу.
Подумати над тим, як мені пощастило, що моя мрія здійснилася
і я це все побачив.
Чекайте. Тут треба повернути назад,
Цікаво...
Надіюся, це не довга дорога без покриття.
Гравій.
Здається, без покриття буде 13 км.
По цій дорозі багато їздять.
Перуанська автомагістраль.
Із багнюки.
Ой...
-Він тебе заляпав? -Неймовірно.
Можеш поглянути?
Боже, все скло брудне.
Повністю забризкав мене з цього боку.
Тут буде дуже ковзко.
Дуже ковзко.
О чорт. Упав.
Ти цілий, Юене?
Який чудовий короткий шлях.
Боже мій.
Готовий? Якщо взяти торби знизу...
Під торбами чи що там під ними.
Раз, два, три.
Молодці.
Отак.
Дякую, друже.
Два.
-Цілий? -Якась «Комедія помилок».
Так, цілий. Дякую.
Це ж треба. Яка гарна маленька оаза.
Ми їдемо по 35-му шосе з Абанкая в Айякучо.
Це безлюдна гірська дорога-серпантин,
тож їхати тут буде цікаво.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
Доїхали. Зніми, мов я кактус.
-Так, Лос-Анджелес. -Лос-Анджелес.
Бувайте, друзі. Було супер.
Так.
Дякую за все. За добрі спогади.
Круто разом втілити ще одну подорож у життя.
Ми знову на висоті 4 114 метри.
І...
Тут гарно.
Ми їхали... постійно вгору,
-чи не так? -Так.
Їхали цілий ранок. І використали...
У нас лишився 41 % батареї, запас ходу – 74 км,
а їхати нам ще 109 км.
Ми надіємося, що скоро буде спуск.
Поки їхатимемо вниз, мотоцикли підзарядяться.
Це те саме, що гібридне авто.
Батарея підзаряджається від двигуна.
І ми зможемо їхати швидше й далі.
Хороша регенерація.
Отак. Ре-ге-не-ра-ці-я.
По дорозі ми зустріли велосипедиста,
який їхав угору.
І ми подумали: «Ого, це важко».
Ми під'їхали й побачили, що в нього лише одна нога.
Раді познайомитися.
Це просто дивовижно.
Скільки ви їхали на гору?
-Трес орас.
-Три години. -Ого. Дивовижно.
Шістдесят кілометрів.
Сто кілометрів.
ЮБЕР ПІЧІХУА ПАРАВЕЛОСИПЕДИСТ
Туди й назад.
Сто двадцять кілометрів.
Оце круто.
Він перуанський паралімпієць і збирається на Олімпіаду.
-Яка спеціалізація? -Шосе.
Шосейні велоперегони.
Сі.
-Йому тут добре тренуватися. -Чудові гори для тренування.
Він потрапив у ДТП і втратив ногу від стегна.
Я потрапив у ДТП у 2012 році.
Я розумію, що таке реабілітація
і депресія через те,
що після ДТП твоє життя дуже змінилося.
І як після цього бути? Як жити?
Що робити далі?
І я думаю, що після травми
найважливіше спробувати
повернутися до більш-менш нормального життя.
Зрозуміти, що тепер мені болить,
але це не головне.
Я візьму себе в руки й житиму далі.
Він саме так і зробив. І тепер їде на Олімпіаду.
Просто неймовірно.
П'ятдесят км туди й назад. Це його звичайне тренування.
Це дуже важкий підйом. Боже мій.
Дуже важкий підйом навіть на мотоциклі.
З однією ногою й поготів.
Видатна людина. І треба ж було з ним тут зустрітися.
На вершині світу.
АНДАУАЙЛАС ПЕРУ
Ми під'їжджаємо до Андауайласа,
ще треба проїхати 241 км до Айякучо.
Ґрасіас. Дякую.
-Добре? Сі. -Сі.
Працює?
Так. Ґрасіас.
-Їдьмо. -Їхати ще 161 км, але...
-Робот. -Він його показує.
Гаразд.
Правильно? Виходить?
Добре, їдьмо.
Треба вже їхати далі.
Останні кілька днів дорога була просто неймовірна.
Ми їхали вгору й униз...
із висоти 4 000 метрів на 2 500 метрів і знову на 4 000,
знову на 2 500 по цих неймовірних дорогах.
Асфальт і чудові краєвиди.
Ми дивилися згори вниз,
спускалися в долини й міста.
Це було неймовірно.
Завтра залишимо мотоцикли в місті
і поїдемо у тропічний ліс Амазонії, відвідаємо неприбуткову організацію,
яка разом із місцевим племенем намагається зменшити знеліснення.
АЙЯКУЧО ПЕРУ
Побачимо проект Cool Earth у дії.
Це новий спосіб мислення. Зовсім інший.
Вони відкривають можливості, забезпечують роботою,
надають людям постійний заробіток, щоб вони не вирубували ліси.
Побачимо, як воно буде.
Довелося летіти на гелікоптері, бо на мотоциклі туди не доїхати.
Так! Ми летимо!
Яка краса! Долиною тече річка.
Як гарно.
Ми пролетимо 145 км до кутівірені,
спільноти народу ашанінка в амазонських джунглях,
й відвідаємо там одне з 12-ти селищ.
Це справді круто.
Які гарні джунглі.
Тут стільки комах і тварин...
дуже багато,
життя просто вирує.
Поглянь.
На цьому пагорбі залисина...
тут вирубали ліс.
Здерли з планети шкіру.
Нам буде нічим дихати.
Так.
Важка ситуація, скажи?
Ти сидиш у маленькому будиночку...
дивишся на всю цю деревину.
Хтось скаже: «Я дам вам грошей...»
А хтось інший каже...
«О ні. Ліс треба берегти».
А ти: «Так, але мені треба годувати сім'ю».
Треба вирішувати терміново...
і що б ти зробив?
Дилема, чи не так?
Це тут?
Людей багато.
Ого, які кольори!
Це селище називається Тінкарені. Тут проживає близько 200 осіб.
Ми підтримуємо цю спільноту, зменшуючи викиди вуглецю.
-Вітаю. Як справи? -Добрий день.
Треба казати...
Мовою ашанінка це значить «вітаю».
ІСАБЕЛЬ COOL EARTH
ДЕНІЕЛ ВОЖДЬ КУТІВІРЕНІ
Ласкаво просимо.
Вони приїхали сюди здалеку.
Також він привітав вождів з інших селищ,
що приїхали вас привітати.
Вони розфарбують вам обличчя. Чоловіків і жінок фарбують по-різному.
Добре.
Привіт.
Дуже гарно.
Ти схожий на маленького леопарда.
-У тебе крила, як у пташки. -Я нічого не бачу.
-Як сказати «дякую» їхньою... -Ґрасіас.
Для нас щойно влаштували чудову вітальну церемонію,
це один з перших проєктів Cool Earth.
Він триває вже близько десяти років.
Уся територія кутівірені –
понад 30 000 гектарів дощових лісів.
Якщо ви працюєте в лісі й не можете знайти воду,
шукайте ліани.
Їхній сік можна пити.
Ще він лікувальний.
Погляньте. Ось і сік.
-Погляньте. -Ось він.
Смачний і свіжий.
Для племен ліс – як базар.
Коли їм потрібні їжа
чи будівельні матеріали, вони йдуть до лісу.
Також ліс їм допомагає заробляти на життя.
Ми даємо їм матеріальну допомогу,
щоб вони не були змушені займатися
нелегальною вирубкою лісу чи вирощуванням коки.
Ми допомагаємо припинити знеліснення й мінімізувати його наслідки.
Ви працюєте з Cool Earth десять років...
ДЖЕЙМІ КУТІВІРЕНІ
...що це означає для вашої спільноти?
Дехто з нас дуже любить і захищає ліс.
Він дає нам їжу...
і все, що нам потрібно.
Ліс для нас дуже важливий.
Вони отримують фінансування.
Завдяки цьому їхні діти ходять до школи,
а вони можуть собі дозволити лікування.
Для них це дуже добре.
Він хоче показати вам свій будинок. Ходімо?
-Так. -Сі.
Гаразд.
Вони тчуть. Привіт.
Дружина Альбертіна.
Привіт.
Який у нього великий будинок.
У нього є телевізор. Стереосистема.
-Гарно, еге ж? -Сі.
Я раніше не бував у такому місці. Де...
люди отак живуть у лісі.
Головна мета підтримки сільського господарства в тому,
щоб кочові племена ашанінка залишилися тут на довший термін
й оберігали свої землі від знеліснення.
Джеймі, не плануєш переїжджати?
Я багато їздив, тепер хочу залишитися тут.
Я думаю про майбутні покоління,
про моїх онуків.
Я хочу їм тут щось залишити.
Усім доброго ранку.
От що я побачив, прокинувшись посеред джунглів.
У цьому гарному селищі.
Мені тут чудово спалося.
У селищі кутівірені.
Як освіжає!
Вони не оперували лише заборонами:
«Дерева рубати не можна». Вони справді зрозуміли ці спільноти
й намагаються співпрацювати
заради зменшення шкоди лісам,
щоб спільноти більше цінували ліси.
Ми з Чарлі вирушили в цю подорож
на електромотоциклах не тому, що ми захисники природи.
Думаю, ми це зробили, бо це майбутнє.
Бо ми любимо електромотоцикли.
Але цей вчинок змусив мене розкрити очі
на те, що діється у світі.
Аж не віриться, що ми відвідали Мачу-Пікчу і Cool Earth.
Перший проєкт ЮНІСЕФ.
Здавалося, що це буде ще нескоро,
а ми вже це зробили.
Знову Анди.
Спустимося з цієї гори – і це вже кінець, правда?
Я не дуже на це розраховую.
Яка гарний крає... Ого. Краса.
Ми перетнули Анди й спустилися на 4 000 метрів,
на узбережжя, до перуанського міста Іка.
Тепер ми їдемо поглянути на 2000-літні величезні лінії,
геогліфи Наски, про які я вже багато чув.
АЙЯКУЧО – ІКА ГЕОГЛІФИ НАСКИ
Сьогодні ми побачимо дивовижні гравюри
на поверхні Землі.
Очевидно, що на них треба дивитися згори,
але їх створили задовго до появи літаків, тож...
Для кого вони були зроблені? Для інопланетян?
Невідомо. Сьогодні ми їх побачимо.
Ми пролетимо над долиною Наска...
СЕЗАР ДРУГИЙ ПІЛОТ
...на найменшій висоті.
Підлетівши до фігури, ми повертатимемо вліво
і вправо.
Щоб усі могли її побачити.
Повороти будуть від 30 до 50 градусів.
Отже, буде весело. Так?
Треба знайти пакет, перш ніж сісти на літак.
-Гарний пакет, так? -Так.
Прозорий, буде видно, що я їв на сніданок.
Пристебніться.
-Розслабся. Заспокойся. -Так, заспокойся.
Хоча теорії про інопланетян існують,
швидше за все, плем'я Наска створило ці великі фігури,
щоб попросити богів про дощ.
Нам кінець.
Зараз ми побачимо першу фігуру.
Ось вона. Прямо перед нами.
Там, на пагорбі. На пагорбі.
Круто.
Тут понад 1 000 малюнків.
Деякі понад 400 метрів завбільшки.
Мене трохи нудить.
Тепер мене нудить.
Може, тепер покружимо навколо чогось іншого?
-Наприклад... -Чудово.
Я хочу вийти.
-Дуже дякую. -Ґрасіас. Дуже дякую.
Сподобалося?
Чудово провели час. Дякую.
Як повороти?
-Добре. Дякую. -Дуже плавні.
Я так не вважаю.
Ми знову їдемо.
Потеплішало, так? Стало сухо й спекотно.
Їхати буде легко.
Я вже хочу потрапити в нову країну,
в Еквадор.
Там буде дуже цікаво.
Ти готовий?
«Рівіан» здійснили прорив.
Вони надали нам можливість повністю зарядити наші мотоцикли
від їхніх машин за дві години.
Пульс є. Так.
Так.
Чудово, що для нас розробили
нову технологію зарядки,
і скоро її зможуть використовувати всі.
Година двадцять чотири хвилини до ста відсотків.
Дві години. Готово.
Здається, я нарешті зрозумів перуанський дорожній рух.
О, так.
Боже, обережно.
Обережно.
Ой-ой.
Це можна використати перед рекламою.
-Тизер для інтриги. -Знаю.
«Обережно».
-Так часто роблять у серіалах. -Повертайтеся після реклами,
бо в тизері сказано: «Обережно».
Що далі?
Ми наближаємося до кордону Еквадору.
Відвідаємо друзів у ЮНІСЕФ,
що влаштували табір для біженців із Венесуели.
Сотні венесуельців тікають з країни
через економічну й гуманітарну кризу.
Люди проїхали сотні кілометрів
через Колумбію й Еквадор, намагаючись возз'єднатися з рідними
і знайти роботу в Перу й Чилі.
ТУМБЕС ПЕРУ
Тут намети й таке інше.
У цьому таборі в Тумбесі підтримують біля сотні матерів із дітьми
і 50 дітей, у яких немає батьків.
Це місце для дітей?
Це актори.
Вітаю.
Привіт.
Діти надзвичайно стійкі.
Але їм потрібен захист і допомога.
Уяви – ти виїхав із Венесуели, перетнув Колумбію й Еквадор,
на автобусах або пішки, і приїхав сюди.
Ці діти пережили багато труднощів.
Їхнє дитинство закінчилося.
Марії 16 років, її брату Абрахаму лише 14,
а вони на кордоні й самі про себе дбають.
Вони тут 47 днів.
Як було у Венесуелі, коли ви виїхали?
Ситуація була критична.
Тому ми й вирішили покинути країну.
Ви покинули свій дім, школу, друзів.
Усе.
Найважче було покинути рідних.
Важко відділитися,
проживши з ними стільки років.
Мені шкода.
Так, це дуже важко. Дуже складно.
-Ситуація дуже нестабільна. -Так.
БІБІАНА ЮНІСЕФ
Люди втратили роботу. Їхні заощадження знецінилися.
Вони продали все, що мали, щоб виїхати.
Вони покинули матір і старшого брата.
Вони знають, як там їхня мама і старший брат
у Венесуелі?
Знаєте, як ваші мама і брат
поживають у Венесуелі?
-Твоя красуня-мама. -Дівчинко.
Не плач.
Мій прекрасний хлопчик.
-Мені жаль. -Знаю.
Ви сильні.
Ви це переживете. Обов'язково.
Так.
На це справді важко дивитися.
Вони не можуть повернутися у Венесуелу.
За три дні в автобусі можна перетнути Перу
і в'їхати в Чилі, де в них є родичі,
є майбутнє, але вони застрягли тут.
Дехто з них – 47 днів.
ПЕРУ / ЕКВАДОР ПЕРЕТИН КОРДОНУ
-Дуже дякую. -Так.
Гаразд.
Нам легко перетнути кордон
і в'їхати в Еквадор.
Еквадор.
Ця частина подорожі буде найскладніша.
Із півдня Південної Америки до півночі Північної Америки
можна доїхати по Панамериканському шосе.
Але посередині є 160-кілометровий Дар'єнський пропуск,
де лише непроїзні ліси, доріг немає.
Там повно терористів. Не треба туди їхати.
ДАР'ЄНСЬКИЙ ПРОПУСК
Там треба або пливти на кораблі, або летіти.
Машини такі важкі, їх можна перевезти лише на кораблі.
Треба тільки якнайшвидше приїхати в порт.
Мобільний зв'язок не ловить. Треба триматися разом, якщо можливо.
Ми з вами поїдемо містом. Воно трохи безумне.
Бачили чувака зліва зі сріблястою рушницею?
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк