Vi ska köra 2 100 mil genom 13 länder.
Från Ushuaia, genom Argentina och Chile till Atacamaöknen
mot La Paz, innan vi korsar Titicacasjön
och fortsätter längs Anderna till Colombia, över till Panama
genom Mellanamerika och Mexiko, och kommer till Los Angeles 100 dagar senare.
REGISSÖR-PRODUCENT
Vi ger killarna videokameror
och de får också kameror med mikrofoner på sina hjälmar
så att de kan filma sig själva medan de kör.
Är det här en väg? Jösses!
REGISSÖR-PRODUCENT
En tredje mc kör med dem
och på den sitter Claudio, vår kameraman.
Dessutom åker jag och Russ i två elpickuper
med våra kameramän, Jimmy,
Anthony och Taylor som också hjälper till med logistiken.
Vi filmar killarna från fordonen
och sammanstrålar med dem vid gränserna
men i övrigt får de klara sig själva.
Copacabana.
Vi kom fram igår kväll och jag mådde inget vidare då.
Jag hade svullna halsmandlar och tänkte "Hoppsan,
jag måste ha dragit på mig nån bacill eller så."
Nu mår jag bättre.
CIRKA 130 MIL TILL LOS ANGELES.
Vi lämnar till slut Bolivia. Tack, Bolivia.
Bolivia var så annorlunda mot Chile och Argentina.
Kulturen var så närvarande och annorlunda.
Ja, ja, ja.
Jag var förvånad att se hur långt upp vi kommit. Otroligt!
Ja, lysande.
Om man kollar på en karta var vi startade
har vi rest långt.
Vi har korsat Argentina, Chile och Bolivia.
Nu ska vi till Peru.
I Peru finns Machu Picchu,
och det har längtat till sen jag var barn.
Okej, nu så. Nu är vi i Peru.
På väg mot Puno.
Titicacasjön.
I skolan, när vi var små skrattade vi så mycket åt det.
Ja.
Vi är likadana nu.
Inte riktigt.
Somliga växer aldrig upp.
Vi vill båda se Machu Picchu.
Innan dess ska vi se lite annat
inklusive den här spännande platsen vid Titicacasjön.
Vad är det vi ser här, Maxim?
Vad har det här varit? Det är en Inca-plats, men...
LOKAL PRODUCENT
-Den kallas Inca Uyo. -Inca Uyo.
-Uyo. -Inca betyder så klart inca.
Uyo har med manliga genitalier att göra.
Okej.
Det är väl ett trevligt namn på det. Uyo.
-Okej. -Coolt. Okej.
Nu kallas det fruktbarhetstemplet.
Så ser moderna peruaner det.
Det är ett sånt fint stenarbete att man inser att det en viktig byggnad.
Det borde vara antingen ett tempel eller en incaledares hem,
som en administrativ ledare.
Annars kan det ha varit en plats
där incafolket kunde bo när man kom på besök.
Det är här inca-imperiet har sitt ursprung.
Det antas vara här i Titicacasjön.
Jaha.
Stenarbetet visar att det är en viktig byggnad.
Mycket har givetvis blivit förstört, men man ser ändå grunden.
Folk kommer hit om de har fertilitetsbekymmer.
Går det bra, då?
De säger att det går bra. Kvinnor som fått tvillingar hävdar
att det beror på att de kom hit och satt på en liten svamp.
Vill du bli lite mer fertil?
Där fick du, Ewan.
Jag tänkte inte säga det. Det bara kom.
Ta en bild på de där två.
Det räcker för att man ska veta vad den här platsen är.
Bara de där två.
Äsch, det där behöver vi inte. Du gillar mig, jag vet det. Nej.
Det behöver vi inte.
Nej, nej.
Vi behöver inte det.
-Nej då, nej då, nej. -Nu blir han upphetsad.
Ser du hur fertil jag är nu?
Såg du hunden som knappt kunde lämna mig i fred? Otroligt.
Det funkar, absolut.
Oj. Fin utsikt.
Coolt ställe.
Vi är på väg mot Cusco idag, det är 390 km.
I dag ska vi få se ett reservat för kondorer.
De rehabiliterar dem och skickar ut dem i friheten.
Det här är djurreservatet Ccochahuasi.
Andernas kondor som vi ser där...
DJURRESERVATET CCOCHAHUASI
-...är vårt främsta fokus just nu. -Jösses.
Kondoren är världens största flygande fågel
och en viktig symbol i Peru för hälsa och odödlighet.
Var fåglarna skadade när de fördes hit?
-Ja. -Jaså?
Några av dem på grund av Yawar-festen.
Yawar-festen är en festival då...
...man binder fast kondorens fötter på en tjurs rygg.
Och kondorerna... De kommer ibland med brutna vingar
sår på fötterna och ibland...
...med bruten nacke.
-De dör i det där. -Är det för att...
-...traditionen... -Det är olagligt.
Tjuren symboliserar det spanska folket.
Kondoren är en symbol för incafolket.
Det är betydelsen av kampen i forntiden.
Om tjuren vinner
blir det ett dåligt år.
Vinner kondoren striden
blir det ett bra år.
Folk investerar i skörden.
Det är så fel, vet ni.
Den som lider här är ju kondoren.
-Ja. -Visst.
Jag gillar inte att se vilda djur i burar
och bakom galler.
Men i det här fallet, måste jag nog tro
att de försökte rehabilitera dem och släppa dem om det gick.
Kolla så stor den är!
Där flög den kondoren.
Det var fantastiskt.
De här två är andinska gäss.
De väljer en partner...
och håller sig till den resten av livet.
Bandet mellan dem är så starkt
att om en av dem dör
kan den andra dö av sorg.
Eller ännu värre...
...ta sitt liv.
-Är det sant? -Nä.
-Jo, så är det. -Är det så?
De kastar sig ut från den där högsta klippan
och fäller inte ut vingarna, utan störtar till marken.
-Jösses! -Herregud.
Livet är inget värt utan dess partner.
Därför anses de vara
en symbol för kärlek och trohet här.
Jag skulle nog bli ledsen...
-Eller hur, va? -Vad? För Olly?
-Ja. -Vore inte värt att leva.
Just det. Du skulle också göra det.
Ja, nej... jag skulle nog inte kasta mig utför en klippa.
Jag skulle nog välja nåt annat sätt.
Jag är så glad att det inte är klokt,
för ikväll tar vi tåget till Machu Picchu.
Jag gillar den gamla klockan. Den för minnen med sig.
Se upp!
Till Machu Picchu per tåg. Kan inte bli bättre.
Jo, det här är speciellt för Machu Piccu.
Ett helt tåg bara för ett turistmål.
Det blir skönt att åka tåg ett par timmar.
På väg mot Machu Picchu. Herregud.
Det är otroligt.
Jag hade en affisch av det i nån skola nånstans.
Dagdrömde om det på lektionerna.
Jag har alltid velat se det.
Jag är så himla glad åt det här.
Machu Picchu ligger på cirka 2 500 meters höjd.
Med begränsad tillgänglighet på vägen
har detta tåg byggts för att nå det
och det tar knappa två timmar.
Tänk att vi kom med tåget.
Vi brukar ju, när vi har ett datum att passa, vara en, två dagar sena.
Där här gången...
...kom vi hit, bytte kläder och hann med tåget.
Det var en fin tågresa hit upp.
Klockan är tio på kvällen, 22:02.
Imorgon bitti ska vi upp kl 4.
Halv fem, för att vara på väg klockan fem, och försöka nå Machu Picchu.
Och, jo...
Det är svårt att tro på det, för jag har velat se det så länge.
Jag har alltid velat komma hit.
Jag vill bara vara där på den speciella platsen imorgon.
Otroligt att vi är här. Otroligt att jag är här.
Natti!
Machu Picchu-dagen.
Bästa tiden att se det lär vara i soluppgången.
Vi tar inga risker.
Klockan 5:20
-Är inte det här ganska coolt? Kolla! -Helt otroligt, va?
Plötsligt är vi i ett helt annat... Annan typ av landskap.
Rena djungeln, va?
Nä, det här gillar jag inte. Bussen är för nära stupet.
Varför har jag fönsterplats?
Det lönar sig att vara tidig. Vi är först i kön.
-Den här vägen? Ja. Tack. -Upp.
-Ursäkta, var ligger Machu Picchu? -Jag undrar...
Är vi framme snart?
Vi har börjat den stora klättringen med en höjd på nära 2 500 meter.
Det är ingen söndagspromenad att komma upp till toppen.
Jag vet inte hur mycket vi har kvar.
-Jesus. -Vet du inte hur mycket...
Jag har redan mjölksyra i benen.
Gå upp du. Jag går ner, jag har kanske lite grann...
-Nej, jag följer med dig. -Nej då, det går bra.
-Men det gör inget. -Du får inte missa det här.
-Varsågod. -Nej, behöver bara vila lite.
Okej, okej.
-Sätt fart. -Tack.
Ewan spurtar uppför. Det klarar inte jag.
Mina ben är inte rustade för sånt numera.
Nu kör vi. Uppeti-upp. Hoppas man ser det däruppe.
Han är på väg upp till Sun Gate. Det tar cirka 45 minuter.
Sen fortsätter vi på den här sidan.
Jag kan nästan inte prata. Oj.
Så synd att man inte kan få se det, för bara 2 500 personer per dag
tillåts komma hit. Vi är privilegierade, vi.
Det byggdes tydligen på 1200-talet.
Det låg dolt ända tills det upptäcktes 1911.
Jag har sett fram emot att få se det så mycket.
Det tar aldrig slut. Det är inte modet som saknas,
och det kanske är mindre folk där än där nere.
-Hejsan. -Hej, hej.
Ett, två, tre.
-Okej. -Tack, kompis.
Tack.
Jisses, det var inte precis det här
jag hade väntat mig här uppe. Nåja...
För bildens skull.
Uppe vid Sun Gate insåg jag inte
att det kom folk upp från andra sidan.
När vi kom fram var det kanske 50-60...
Det blev liksom en fotosession för mig.
-Det är så häftigt. Lycka till på resan. -Tack, kompis.
Var ska vi sitta?
Eller ska vi följa stigen en bit?
Jag tror nog att... ja.
Jag kanske förstör allas upplevelse. Det är problemet.
-Hej, hur mår du? Trevligt att ses. -Hur mår du? Trevligt att ses.
-Jaja, det är okej, -Ja. Tack, tack.
De där molnen ligger nog kvar ett tag.
Jag ska gå till en annan berömd plats.
-Hejsan. -Hej, god morgon.
Är det här den stigen där man går på egen risk?
Okej.
Det är så läskigt brant att man får skriva in sig
och sen skriva ut sig.
Det är inte klokt så brant. Herregud.
Okej, knuffas inte.
-Åh, bron. Oj. -Bron.
Åh.
Det finns trappsteg neråt också. Uthuggna i berget.
Det är ju helt otroligt.
Man har stängt av dem för det kom folk
och hängde ner mot botten och tog selfies
och gjorde en massa dumma grejor.
Vi har tur, det klarnar.
Det ser så ut, va? Om nån timme eller så
-kan vi ha verklig tur. -Ja.
Åh, där är det!
Jag vänder på kameran.
Det är så fantastiskt, jag är så glad att få se det.
Jag kan inte tro att vi stod här och där fanns det.
Vi såg inget alls.
Många incastäder förstördes av spanjorerna
men de hittade aldrig Machu Picchu, som tur var.
Oj. Äntligen uppe. Där är Machu Picchu.
Molnen har till slut skingrats. Det är så vackert.
Upplevelsen av att komma ända hit upp och få se det.
Och det är så fint att vi fick vänta på det.
Vi har hunnit se oss omkring och prata om det
och föreställa oss hur det skulle se ut.
Vi har ju sett bilder, och sen kommer det fram helt själv.
Fantastiskt. Överväldigande.
Helt enastående.
Enastående.
Arkeologer anser att det byggdes som ett palats
åt inca-kejsaren Pachacuti,
medan andra anser att det var en kultplats.
Otroligt, va?
Ny dag, ny gryning.
Okej.
Adjö, Ollontaytambo, på ett tag.
Vi har inte haft nån regndag på länge. Kanske vår första regnkörning.
Åh, kullersten och regn. Usch, usch och usch.
Vi är på dag 39 på vår tripp från Ushuaia till Los Angeles.
Vi har bara tre dagar på oss att komma till Ayacucho, där vi ska
ge oss långt in i regnskogen och träffa en indianstam.
Trist att behöva lämna Machu Picchu.
Det var en verklig upplevelse.
Ja, jag vill bara sitta på mc:n
och minnas allt fint jag såg i Machu Picchu igår.
Och tänka på vilken tur jag har som får förverkliga drömmen
att få se nåt sånt där.
Oj, vänta, vi har en högersväng där.
Jag undrar...
Hoppas det inte blir nån lång bit på skitig grusväg.
Grus!
Jag tror det blir grusväg i nästan 13 km.
En vältrafikerad väg, det här.
Värsta E4:an. Perus E4.
E betyder elände.
Åh...
-Stänkte han ner dig? -Ofattbart.
Kan du kolla?
Han lyckades verkligen med ditt visir.
Och absolut hela sidan på mig.
Det här kan nog bli halt.
Åhh! Det är jättehalt!
Fan, cykeln har ramlat.
Gick det bra, Ewan?
En riktigt skojig liten genväg.
Herregud!
Okej, redo? Om du tar tag under väskorna. En...
Under väskorna där nånstans.
Ett, två, tre.
Snyggt jobbat, killar.
Okej.
Tack ska du ha, amigo.
Två.
-Gick det bra? -Misstagens komedi.
Jag är helt okej, tack, killar.
Kolla, en sån liten oas.
Nu kör vi här på Ruta 35 från Abancay till Ayacucho.
Det är ett avlägset område med långa slingriga pass.
Körningen blir väldigt speciell.
Vi har hunnit fram till Los Angeles. Kaktus.
-Jaa! Los Angeles! -Los Angeles.
Okej, killar. Det var det, det.
Japp.
Tack för allt och alla minnen.
Det var underbart, och kul att vara tillsammans igen.
Vi uppe på drygt 4 000 meter igen.
Och...
Det ser otroligt ut.
Vi har ju liksom kört... Det känns som om vi kört uppåt
-eller hur? -Jo.
Hela morgonen. Och vi har använt en massa...
Vi står på 41 % och har 65 km kvar,
men det är nästan 10 mil dit vi vill köra.
Vi hoppas på några nerförsbackar snart.
När vi kör nerför kan hojarna ladda lite.
Det är nästan samma som med hybridbilar. De har motorer
som kan skapa laddning i batteriet.
Det betyder att vi kommer lite längre och lite fortare.
Nu blir det laddat! Snyggt laddat!
Nu kör vi. Ladda, ladda, ladda!
Vi såg en cyklist på väg uppför
och han tog verkligen i.
"Jesus Kristus, det är stort!" tänkte vi.
När vi kom närmare såg vi att han bara hade ett ben.
Kul att ses.
Så otroligt.
Hur lång tid tog det uppför berget?
-Tre timmar. -Oj, det är verkligen ofattbart.
60 km.
Hundra km?
PARACYKLIST
Vänd och cykla tillbaka.
120 km.
Helcoolt.
Han är peruansk paracyklist som ska till OS.
-Vilken är din gren? -Landsväg.
Landsvägscykel.
Ja.
-Här får han god träning. -Otroliga berg att träna på.
Han var med om en trafikolycka, och förlorade benet från höften.
Jag var med om en trafikolycka 2012.
Och jag vet lite om rehabilitering
och hur djupt ner man hamnar
om man får vara med om nåt så omvälvande som han.
Vart tar man vägen därifrån? Hur fortsätter man?
Vad kan man göra sen?
Det viktigaste som händer
när man fått ett trauma
är att man försöker få tillbaka nåt slags normalitet.
Att bestämma sig, jaha, okej, jag har drabbats av det här
men det är inte det enda jag är.
Jag ska fortsätta att driva mig framåt.
Och de gjorde han. Kolla, han ska vara med på OS.
Helt ofattbart.
50 km dit och 50 km tillbaka. Det var hans rutt.
Det är en jäkla klättring ändå. Himmel, alltså.
Det är en jäkla klättring på mc.
Och dessutom med ett ben.
Vilken kille. Vilken grej att stöta på en sån snubbe häruppe.
På världens tak.
Vi närmar oss nu Andahuaylas
och har ändå 240 km kvar till Ayacucho.
Tack så mycket.
-Okej? Ja. -Ja.
Funkar?
Ja. Tack.
-Nu gör vi det. -Vi har 160 km, men...
-Robot. -Aha, han leker robot.
Okej.
Just det. Är han okej?
Okej, nu gör vi det.
Vi borde nog sätta fart ut på vägen.
Körningen de här sista dagarna har varit otroliga.
Vi har åkt upp och ner,
upp till 4 000 meter, ner till 2 500 och sen upp till 4 000 igen
tillbaka till 2 500 på dessa helt otroliga vägar.
Asfalten och landskapet och scenerierna.
Kollat ner i dalen,
störtat ner, längs dalarna och städerna.
Det har varit otroligt.
Imorgon ska vi låta cyklarna stå och ta oss till
Amazonas regnskogar och besöka en ideell förening
och en folkstam som båda kämpar mot avskogningen.
Vi ska få träffa dem som jobbar för Cool Earth.
Det är ett helt nytt sätt att tänka.
Det handlar om självbestämmande som ger arbete.
Folk får en hållbar inkomst, snarare än att man hugger ner hela skogen.
Nu får vi se vad som händer.
Vi fick ta en helikopter, för det gick inte att köra mc dit.
Tjoo-hoo! Här kommer vi! Upp och iväg!
Åh, det är så vackert. Floden rinner genom dalen.
Så fint.
Vi flyger 145 km till Cutivireni,
ashánika-folkets samhälle i Amazonas regnskog
för att besöka en av deras 12 byar.
Det är så coolt.
Den är så vacker, djungeln.
Och mängden skalbaggar och djur och...
...och allt som finns där
det bara sjuder av liv.
Oj, kolla här.
Det finns en fläck på den där kullen,
som är utan skog.
Som att dra skinnet av världen.
Man kommer inte att kunna andas.
Ja.
Det är så jättesvårt.
För man sitter där med sitt lilla hus
och ser tillbaka på allt virke.
Nån säger: "Jag ger dig pengar..."
Och nån annan säger...
"Nej. Du måste behålla skogen."
"Jo, men jag måste försörja min familj," tänker man.
Det blir en omedelbar grej, men...
...ja, men vad ska man göra?
Det är själva dilemmat, eller hur?
Är vi framme nu?
En massa folk.
Oj, vilka färger!
Den här byn heter Tinkareni, och här bor cirka 200 personer.
Vi bidrar till det här samhället med vår koldioxidreducering.
-Hejsan. Hur mår ni? -Hej, hej.
Du säger alltså...
Det betyder "hej" på asháninka-språket.
CUTIVIRENIS HÖVDING
Välkomna.
De har kommit långt bort ifrån för att besöka oss.
Han hälsade på alla hövdingar från de olika byarna
som har kommit för att välkomna er.
De ska måla era ansikten. Olika för män och kvinnor.
Okej.
Hejsan.
Snyggt.
Du ser ut som en liten leopard eller nåt.
-Du har fått små vingar som en fågel. -Jag ser inte.
-Hur säger man tack på deras... -Gracias.
Vi har just varit med om en fin välkomstceremoni
och detta är ett av de första Cool Earth-projekten.
Det har pågått i cirka 10 år.
Hela Cutivireni-samhället
täcker cirka 30 000 hektar regnskog.
Om man jobbar i skogen och inte hittar vatten
kan man alltid hitta en lian.
Och sen kan man dricka.
Det funkar också som medicin.
Oj, kolla. Här kommer det.
-Oj, titta. -Där är det.
Jättegott och friskt.
För byarna är skogen som en marknad.
När de behöver mat
eller bygga hus kommer de till regnskogen.
Och de använder den också för att skapa sig en inkomst.
Så kom vi hit och gav dem lite startfonder.
Så att de inte måste känna pressen på att skapa inkomst
genom illegal avverkning eller från kokain.
Vi hjälper dem att stoppa avskogningen och att minimera den.
Du har varit engagerad i Cool Earth i cirka 10 år...
...men vad betyder det för er som samhälle?
Vi är några som bevarar och älskar skogen.
Här får vi vår mat
och allt vi behöver.
Skogen är så viktig för oss.
De får ekonomiskt stöd.
Och därmed kan barnen få gå i skolan
och de har råd med hälsovård, kanske.
Det här är en otrolig sak för dem.
Han vill visa upp sitt hus. Följer ni med?
-Ja. -Si.
-Okej. -Oj.
Vävning. Hejsan.
Där är hans fru, Albertina.
Hej.
Oj, vilket stort ställe han har.
Titta, han har TV och stereo.
-Vackert, va? -Ja.
Jag har nog aldrig varit på nån sån här plats.
Folk lever ju verkligen helt på skogen.
Man hoppas att genom att uppmuntra hållbart jordbruk
det normalt nomadiska asháninka-folket kommer att stanna kvar här
och beskydda sin mark från fortsatt avskogning.
Jaime, du tänker inte flytta igen, eller hur?
Jag har flyttat så mycket, att jag tänker stanna.
Jag tänker på kommande generationer
mina barnbarn.
Att lämna nånting kvar åt dem.
God morgon, allihop.
Detta har jag vaknat till mitt i djungeln.
I den här vackra byn.
Jag har sovit som en stock här.
Här i byn Cutivireni.
Så uppfriskande!
De var inte så tungsinta. De var inte så...
"Ingen kan ta ner ett träd." De förstod verkligen samhällena
och försökte samarbeta med byarna för att
hjälpa dem att påverka skogen lite mindre
eller att uppskatta mer det som skogen ger.
Charley och jag drevs inte att göra den här resan
på elhojar för att vi var miljömedvetna.
Vi ville nog göra det för att det är vår framtid.
Vi är jätteförtjusta i elhojar.
Men under tiden har jag öppnat mitt sinne
för det som pågår i världen.
Tänk att vi har klarat både Machu Picchu och Cool Earth
Det första UNICEF-projektet.
Allt det där tycktes så långt bort i resan
och nu har vi redan gjort det.
Nu har jag kommit över Anderna.
Vi har just kommit över den sista kullen. Den här kanske?
Jag vill inte bli för uppspelt.
Det är en vacker sy...Oj, det var fint.
Vi har korsat Anderna och nu går vi ner 4 000 meter
till kuststaden Ica, i Peru.
Nästa grej är att vi ska få se 2 000 år gamla jättekonstverk.
Nasca-linjerna som jag har hört talas om förr.
NASCA-LINJERNA
Idag ska vi få se de otroliga ristningarna
på jordens yta.
De ska helt klart ses från luften
men gjordes ju långt innan nån kunde flyga, så...
För vem gjordes de? Var det för utomjordingar?
Vi vet inte. Idag ska vi se dem.
Ja, vi ska flyga över Nasca-dalen...
...på så låg höjd det går, okej?
När vi kommer till en figur girar vi till vänster
och sen till höger, okej?
Så att alla ska kunna se dem.
Girarna blir mellan 30 och 35 grader.
Det här blir kul.
Jag skulle leta rätt på en påse innan vi ger oss in i planet.
-Fin påse, va? -Ja.
Fin och genomskinlig, så att man ser precis vad vi fick till frukost.
Spänn fast er.
-Koppla av, följ med bara. -Följ med strömmen, bara.
Trots alla teorier om utomjordingar
skapade nog Nasca-folket de jättestora konstverken
för att be gudarna om regn.
Vi är döda!
Nu ser vi snart första figuren, okej?
Där är den, kolla. Precis rakt fram.
Där, på bergssidan. På berget.
Otroligt.
Det finns drygt 1 000 konstverk.
Några är mer än 400 meter långa.
Jag mår lite illa nu.
Nu mår jag illa.
Om vi skulle ta och snurra runt nåt annat nu?
-Precis som... -Perfekt.
Jag vill ner.
-Tack. -Tack så mycket.
Hoppas ni gillade det.
Vi har haft jättetrevligt, tack.
Hur gick det i girarna?
-Tack bra. -Mjukt och fint.
Inte för mig.
Vi ska ut på vägen igen.
Det börjar bli varmt, va? Varmt och torrt.
Lätt körning.
Jag ser fram emot att komma till ett nytt land,
till Ecuador.
Då blir det spännande.
Redo?
Rivian har gjort ett verkligt genombrott.
De har kommit på ett sätt att ladda cyklarna
med bilarna, på bara två timmar.
Jodå, vi har puls.
Ja.
Det är jättefint att de har utvecklat
ny teknik bara för oss,
och den kan andra få använda i framtiden.
En timme och 24 minuter så är den fulladdad.
Två timmar. Klart.
Jag börjar fatta hur peruansk trafik funkar.
Jadå.
Jösses! Ta det försiktigt.
Såja, såja, såja.
Ojoj.
Det kan användas direkt efter reklampausen.
-Som en teaser eller cliffhanger. -Just det, en cliffhanger.
"Försiktigt, försiktigt."
-Hur många program är så? -Vi ses efter reklamen
och klipper direkt till "Försiktigt, försiktigt..."
Och sen... ja, ni vet.
Här kommer vi. Mot gränsen till Ecuador.
Vi ska besöka våra vänner vid UNICEF
som har ett läger för att hjälpa flyktingar från Venezuela.
100-tals venezuelaner flyr landet för att
undkomma den pågående ekonomiska och humanitära krisen.
Folk har rest hundratals km
genom Colombia och Ecuador för att nå fram till sina familjer
och hitta arbete i Peru och Chile.
Där är alla tält och sånt.
Lägret i Tumbes är ett stöd för cirka 100 mödrar och barn
liksom för 50 föräldralösa barn.
Är detta ett barnvänligt område?
De är två skådisar.
Hej.
Ungar är så otroligt anpassbara.
Men de behöver skydd och hjälp.
Tänk dig att komma från Venezuela och korsa Colombia och Ecuador
för att komma hit, per buss eller till fots.
Det har varit väldigt tufft för de där barnen.
De har inte tid att få vara barn längre.
Maria är 16 år och hennes bror, Abraham, är 14.
De är här vid gränsen och får klara sig själva.
De har varit här i 47 dagar.
Hur var det i Venezuela när ni måste fly?
Situationen var riktigt dålig.
Och då bestämde vi oss att lämna landet.
Ni fick lämna hemmet, skolan och alla vänner.
Alltihop.
Det svåraste var att lämna vår familj.
Det är svårt att vara åtskilda
när vi varit med dem så länge.
Hemskt ledsen.
Ja, det är så svårt.
-Situationen är så skör. -Ja.
Folk har förlorat jobbet. Deras pengar är inte värda nånting.
De säljer allt de har för att kunna komma därifrån.
De har lämnat sin mor och äldre bror.
Vet de vad mamman och äldre brodern
gör i Venezuela?
Vet ni hur mamma och bror klarar sig
i Venezuela?
-Din underbara mamma, va? -Raring.
Gråt inte.
Min vackra pojke.
-Så ledsen. -Ja.
Ni är starka ungdomar, vet ni.
Ni klarar det här. Vänta bara.
Ja.
Det man får se är helt förkrossande.
De kan inte återvända till Venezuela.
De behöver bara tre dagar i buss tvärs över Peru och åka till Chile
där de kommer in, och de har familjemedlemmar där,
och en framtid, men de har fastnat här.
Några i 47 dagar.
GRÄNSÖVERGÅNG
-Tack så hemskt mycket. -Okej.
Okej.
För oss är det rätt lätt att korsa gränsen
och komma in i Ecuador.
Ecuador.
Resans nästa ben blir kanske den svåraste på hela äventyret.
I princip kan man åka från Sydamerikas sydspets
till Nordamerikas nordspets längs panamerikansk motorväg.
Men det finns ett 160 km långt avbrott mitt i som kallas Darién Gap
som är ogenomtränglig skog, och inga vägar alls.
Fullt med terrorister. Dit vill man inte.
Antingen får vi ta en båt runt det eller flyget över.
De här bilarna är så tunga att enda sättet är att ta båten.
Vi måste bara komma till hamnen så fort det går.
Ingen mobiltäckning alls. Vi får hålla ihop så gott det går.
Vi hänger med ut ur stan. Det är lite galet.
Såg du killen till vänster med en hagelbössa i silver?
Undertexter: Eva Söderqvist