Vi skal kjøre 2 000 mil gjennom 13 land.
Fra Ushuaia, inn og ut og fra Argentina og Chile, til Atacama-ørkenen,
mot La Paz, før vi krysser Titicaca-innsjøen
og fortsetter langs Andesfjellene til Colombia over til Panama,
gjennom Mellom-Amerika og Mexico og ankommer Los Angeles 100 dager senere.
REGISSØR-PRODUSENT
Vi skal gi disse karene videokameraer,
og de får også kameraer montert med mikrofoner på hjelmene sine
så de kan filme mens de kjører.
Er dette en vei? Herregud!
REGISSØR-PRODUSENT
En tredje sykkel følger dem, og der er Claudio, kameramannen.
I tillegg reiser Russ og jeg i to elektriske pickuper
sammen med kameramennene, Jimmy,
Anthony og Taylor, som også hjelper til med logistikken.
Vi filmer karene fra kjøretøyene
og møter dem ved grensene,
men ellers er motorsyklene på egen hånd.
Copacabana.
Vi kom i går kveld, og jeg følte meg ikke bra da.
Jeg hadde hovne kjertler og tenkte: "Åh-åh,
jeg har fått et virus eller noe."
Jeg føler meg bedre i dag.
1 375 MIL TIL LOS ANGELES
Vi forlater Bolivia for siste gang. Takk, Bolivia.
Bolivia har vært så annerledes enn Chile og Argentina.
Kulturen har vært veldig tydelig og annerledes.
Ja, ja, ja.
Overraskende så langt vi har kommet. Flott.
Ja. Glimrende.
Ser du på kartet fra starten,
har vi kommet langt.
Vi har krysset Argentina, og vi har krysset Chile og Bolivia.
Og nå skal vi inn i Peru.
Og Peru er hvor Machu Picchu er,
og jeg har villet besøke Machu Picchu helt fra jeg var liten.
Ok. Sånn ja. Vi er i Peru.
Vi drar mot Puno.
Titicaca-innsjøen.
På skolen, da vi var små, hadde vi det så gøy med det.
Ja.
Men vi er ikke annerledes nå.
Nei, ikke egentlig.
Noen ble aldri voksne.
Vi gleder oss til Machu Picchu. Men før det har vi et par steder å besøke,
inkludert dette spennende stedet nær Titicaca-innsjøen.
Hva er scenen her, Maxim?
Hva er scenen? Det er et inka-sted.
LOKAL PRODUSENT
-Inca Uyo. -Inca Uyo.
-Uyo... "Inca" betyr jo inka.
Uyo refererer til mannlige genitalia.
-Ok. -Ja, det er en fin måte å si det. Uyo.
-Ålreit. -Kult. Ok.
Og nå kalles det Fruktbarhetstempelet.
Det er sånn moderne peruanere ser på det.
Så flott steinkunst viser at det er en viktig struktur.
Det kunne ha vært et tempel, huset til en curaca,
en viktig administrativ leder.
Eller det kunne vært et sted
hvor inkaene bodde når du kom på besøk.
Det er her Inkariket startet.
Man tror at det er her ved Titicaca-innsjøen.
Åh, ja.
Steinkunsten viser at det er en viktig struktur.
Klart, mesteparten er ødelagt, men du ser grunnen.
Folk i dag kommer hit når de har fruktbarhetsproblemer.
Lykkes de?
Ja, de sier så. Mange kvinner med tvillinger påstår
at det er fordi de kom hit og satt på en av de små soppene.
Trenger du mer fruktbarhet?
Sug det inn, Ewan.
Jeg mente ikke å si det. Det kom bare.
Om du filmer de to,
er det alt du trenger å vite om hvordan dette fruktbarhetsstedet er.
Bare de to der borte.
Nei. Vi trenger ikke sånt. Jeg vet du liker meg. Nei.
Ikke det. Nei.
Nei.
Nei, vi trenger ikke det.
-Åh, nei. -Nå blir han opphisset.
Ser du hvor fruktbar jeg er nå?
Så du hvordan den hunden ikke kunne la meg være i fred? Utrolig.
Det funker. Det funker absolutt.
Oi. For en utsikt.
Kult sted.
Vi skal til Cusco i dag, det er 39 mil.
I dag skal vi se et verneområde for kondorer.
De rehabiliterer dem og sender dem ut i villmarken.
Så dette er dyrevernområdet Ccochahuasi.
Andeskondoren som vi ser der borte...
DYREVERNOMRÅDE
-...er hovedfokuset vårt nå. -Herregud.
Kondoren er verdens største flygende fugl
og i Peru er den viktig som symbol for helse og udødelighet.
Kom de skadet til deg, disse fuglene?
-Ja. -Gjorde de?
Noen av dem kom på grunn av Yawar-festen.
Yawar-festen er en festival hvor
de knyter kondorens føtter på ryggen til en okse.
Og kondorene... De ender opp med brukne vinger,
opprevne bein, og noen ganger
brekker de bare nakken.
-Dør. -Er dette på grunn av en
-tradisjon... -Ulovlig.
Oksen representerer det spanske folket.
Og kondoren representerer inkaen.
Dette representerer flukten, i oldtiden.
Så når oksen vinner,
betyr det at det blir et dårlig år.
Og om kondoren vinner kampen,
blir det et godt år.
Folket investerer i avlinger.
Det er så feil, skjønner?
For kondoren er den som lider her.
-Ja. -Klart.
Jeg liker aldri å se store, ville dyr fanget i bur
og bak gitter.
Men i dette tilfellet, tror jeg virkelig
de prøver å rehabilitere dem og slippe dem fri om de kunne.
Herregud, se på størrelsen.
Det var kondorens flukt.
Det var utrolig.
De to dyrene er Andesgjess.
De velger en partner
og blir hos den partneren resten av livet.
De får et så sterkt bånd
at når én av dem dør,
kan den andre dø av tristhet.
Eller verre, de tar selvmord.
-Åh? -Nei.
-Jo. -Virkelig?
De kaster seg ut fra klippen øverst,
og uten å flakse med vingene stuper de mot bakken.
-Jøsses. -Herregud.
Fordi livet ikke er verdt å leve uten partneren.
Det er derfor de er
et symbol på kjærlighet og trofasthet her.
Jeg ville vært trist...
-Du ville vel det? -Hva? For Olly?
-Ja. -Ville ikke være verdt å leve.
Akkurat. Så da gjør du det bare.
Jeg ville nok ikke kaste meg utfor en klippe.
Jeg ville valgt en annen måte.
Jeg er spent, for i kveld
tar vi toget til Machu Picchu.
Jeg elsker den gamle bjella. Den er fin. Tar deg tilbake.
Pass mellomrommet.
Machu Picchu med tog. Det blir ikke bedre.
Men ja, dette er kun for Machu Picchu.
Et helt tog bare for en turistplass.
Det blir fint å sitte på et tog noen timer.
På vei til Machu Picchu. Herregud.
Utrolig.
Jeg hadde en plakat på veggen min på skolen av det.
Pleide å dagdrømme i timen. Jeg har alltid hatt lyst til å se det.
Jeg er så veldig spent.
Machu Picchu er nesten på 2 500 meter.
Og med begrenset adgang langs vei,
har de bygd togbanen for å komme dit,
og det tar bare under to timer.
Utrolig at vi rakk toget.
Vanligvis, når vi har en dato, er vi en dag eller to for sene.
Denne gangen kom vi...
...vi klarte det, kom med. Vi kom på toget.
Det var en fin togtur opp hit.
Klokken ti om kvelden, 10.02.
Og i morgen står vi opp klokken 4.00.
Halv fem, for å være ute av døren fem og prøve å komme opp til Machu Picchu.
Og...
Det er vanskelig å tro, for jeg har alltid villet se det.
Jeg har alltid villet være her.
Jeg vil være på det spesielle stedet i morgen.
Det er utrolig at vi er her. Jeg kan ikke tro at jeg er her.
God natt.
Machu Picchu-dag.
Jeg har hørt at den beste tiden er ved soloppgang.
Så vi tar ingen sjanser.
-Er ikke dette kult? Se på det. -Det er utrolig, hva?
Jeg følte at vi var i et annet... Helt annet landskap.
Dette er jungel, ikke sant?
Jeg liker det ikke. Bussen er veldig nær kanten.
Og jeg ved vinduet?
Å stå tidlig opp har lønt seg. Først i køen.
-Denne veien? Si. Gracias. -Opp.
-Unnskyld, hvor er Machu Picchu? -Jeg...
Er vi nært?
Vi har startet hovedklatringen. Og med en høyde på 2 400 meter
opp til toppen, er det ikke så lett.
Jeg vet ikke hvor mye det er.
-Jøsses. -Du vet ikke hvor...
Jeg skjenner det brenner i beina alt.
Gå opp, du. Jeg går ned. For jeg tror...
-Nei. Jeg blir med deg. -Det går bra.
-Det er greit. -Du må ikke gå glipp av det.
-Etter deg. -Nei, trenger pause.
Ok.
-Kjør på. -Takk.
Ewan springer av gårde. Jeg kunne ikke gjort det.
Beina mine tåler ikke sånt mer.
Sånn ja. Oppover. Jeg håper vi ser det herfra.
Han går til Solporten. Det er 45 minutter opp.
Og så fortsetter vi på denne siden.
Jeg kan nesten ikke snakke.
Det er synd du ikke ser alt, for det er bare 2 500 mennesker om dagen
som får lov å komme hit, du er privilegert som får være her.
Det ble visst bygd i det 13. århundre.
Det var skjult til det ble oppdaget i 1911.
Og jeg har sett så fram til å se det.
Gir seg ikke. Vel, kanskje det ikke er for de svake,
og det blir mindre folk her enn der nede.
-Hola. -Hola.
Én, to, tre.
-Ålreit. -Takk, kompis.
Takk.
Herregud. Dette var ikke opplevelsen
jeg forventet å ha her oppe. Vel.
For bildet.
På toppen av Solporten hadde jeg ikke skjønt
at folk tar fire dagers-turen opp fra den andre siden.
Så da vi kom dit, var det 50, 60...
Og det ble en foto-session for meg.
-Det er utrolig. God tur. -Takk.
Hvor skal vi sitte?
Eller skal vi gå litt nedover stien?
Jeg tror vi skal... ja.
Jeg ødelegger alle andres opplevelse. Det er problemet.
-Hei. Hyggelig. -Hvordan går det? Hyggelig.
-Ja. Det er ok. Ja. -Ja? Takk.
Disse skyene klarner ikke på lenge.
Jeg skal sjekke en annen berømt plass.
-Hola. -Hola, buenos días.
Er det her du må skrive fra deg livet?
Ok.
Det er så farlig bratt at du må skrive deg inn
og skrive deg ut for sikkerhet.
Utrolig så bratt det er. Herregud.
Ok. Ingen dytting.
-Åh, broen. -Broen.
Oi.
De har trinn nedover også. De bygget det inn i fjellet.
Det er utrolig.
De har stengt det av nå, for det kom folk
som hang fra bunnen og tok selfier
og masse rare, dumme ting.
Vi har flaks. Det klarner opp nå, hva?
Det ser sånn ut, hva? Om en time eller to.
-Da har vi jammen flaks. -Ja.
Og der er det.
Jeg må snu kameraet.
Det er så utrolig. Jeg er så glad for å se det.
Utrolig at vi sto her tidligere, og det var bare der.
Vi kunne ikke se det.
Mange inkasteder ble ødelagt av spanske erobrere,
men de fant aldri Machu Picchu. Gudskjelov.
Endelig oppe. Og der er Machu Picchu.
Endelig, skyene har klarnet. Så vakkert det er.
Spenningen ved å komme opp hit og se det. Og så...
Jeg tror det er bra at vi måtte vente på det.
Vi fikk sett oss litt rundt, og vi snakket om det,
og vi prøvde å se for oss hvordan det var.
Vi har sett bildene, og plutselig viste det seg.
Imponerende. Overveldende.
Det er praktfullt.
Praktfullt.
De fleste arkeologer tror det ble bygget som et bosted
for inkakongen, Pachacuti,
mens andre tror at det var et religiøst sted.
Utrolig, ikke sant?
Ny dag, ny demring.
Ok.
Ollantaytambo, adjø, nettopp.
Vi har ikke hatt regn på en stund. Kan bli vår første regntur.
Brostein i regnet. Æsj.
Nå er vi 39 dager inn i turen fra Ushuaia til Los Angeles.
Vi har bare tre dager på å komme oss til Ayacucho, hvor vi har planlagt
å reise dypt inn i regnskogen for å møte et stammesamfunn.
Trist å forlate Machu Picchu.
Det var en utrolig opplevelse. Det må jeg si.
Ja, jeg ville bare sitte på motorsykkelen min i dag
og huske alt det flotte jeg så oppe i Machu Picchu i går.
Tenke over hvor heldig jeg er som får drømmene mine oppfylt
og se noe sånt.
Vent. Svingen er rett der bak.
Jeg lurer på...
Håper ikke dette blir en veldig lang grusvei.
Grus.
Jeg tror denne grusveien er 1,3 mil.
Det er en travel vei.
Det er M6. Det er Perus M6.
M står for "møkk".
Åh...
-Tok han deg? -Utrolig.
Kan du ta en titt?
Herregud. Han tok visiret.
Tok hele siden av kroppen min.
Dette kan være glatt.
Det er superglatt.
Faen. Den er nede.
Går det bra, Ewan?
Denne snarveien er flott.
Herregud.
Ok, klar? Om du tar under veskene. Én...
Bare under veskene eller noe under.
Én, to, tre.
Godt jobba.
Ok.
Gracias, amigo.
To.
-Går det bra? -Forvekslingskomedien.
Det går bra, ja. Takk.
Se på dette. Som en liten oase.
Vi kjører langs den berømte vei 35 fra Abancay til Ayacucho.
Det er et avsides fjellområde med lange, buktende fjellpass,
kjøringen blir utrolig.
Vi kom til Los Angeles. Kaktus.
Ja, Los Angeles.Los Angeles.
Det var det. Takk for nå.
Jepp.
Takk for alt. Takk for minnene.
Det var flott. Fint å ta enda en sammen.
Vi er tilbake på 4 100 meter.
Og...
Dette ser utrolig ut.
Vi har kjørt... Det føles som vi bare har kjørt oppover,
-ikke sant? -Ja.
Hele morgenen. Og vi har brukt mye...
Vi er på 46 prosent med 7,4 mil igjen,
og det er elleve mil til dit vi vil dra.
Så vi håper vi får litt nedoverbakke snart.
Når vi kjører nedover, kan syklene lade.
Det er omtrent som hybridbiler. Det er motorer der inne
som regenererer lading til batteriet.
Det betyr at vi nå kan kjøre litt lenger og fortere.
Jammen bra lading.
I vei med oss. Lading.
På veien så vi en syklist oppover bakken,
og han tråkket på opp bakken.
Og vi tenkte: "Jøss, det var tøft."
Idet vi kom nærmere, innså vi at han bare hadde ett bein.
Hyggelig.
Så utrolig.
Hvor lang tid tok det opp bakken?
-Tres horas. -Tre timer.
-Tres horas. -Oi. Det er utrolig.
Seksti kilometer.
Hundre kilometer.
PARASYKLIST
Snu og dra tilbake.
Hundre og tjue kilometer.
Så kult.
Han er en peruansk paralympier, og han skal til OL.
-Hva er disiplinen din? -Gate.
Gatesykling.
Si.
-Han fikk god trening her. -Utrolige fjell å trene i.
Han var i en trafikkulykke og mistet beinet ved hoften.
Jeg var i en trafikkulykke i 2012.
Jeg skjønner litt om rehabilitering
og det å komme til et punkt så lavt
fordi du har hatt en ulykke som endrer livet, sånn som han hadde.
Og hvordan fortsetter du derfra? Hvordan kommer du videre?
Hva gjør du etter det?
Jeg tror noe av det viktigste
å gjøre når du har et traume,
er å prøve å finne tilbake til en slags normalitet.
Å bestemme seg for at: "Ja, jeg har disse livsbegrensningene,
men jeg lar ikke de definere meg.
Jeg skal presse på og gå videre."
Og det er det han gjorde. Se på ham, han skal til OL.
Helt utrolig.
Fem mil dit og fem mil tilbake. Det var rutinen hans.
En helvetes klatring opp bakken. Herregud.
En helvetes klatring på motorsykkel.
For ikke å snakke om med ett bein.
For en fyr. For en utrolig sjanse å treffe på en som det her oppe.
På toppen av verden.
Nå nærmer vi oss Andahuaylas
og må ennå kjøre 24 mil for å komme til Ayacucho.
-Gracias. -Takk.
-Ok? Si. -Si.
Virker det?
Ja. Gracias.
-Vi gjør det. -Vi har 161 mil, men...
-Robot. -Han er en robot.
Ok.
Greit, nei. Ok?
Ok, vi gjør det. Vi drar.
Jeg syns vi skal komme oss av gårde.
Kjøringen de siste dagene har vært utrolig.
Vi har kjørt opp og ned
opp til 4 000 meter, og ned igjen til 2 500 og opp til 4 000,
ned igjen til 2 500 på disse utrolige veiene.
Asfalten og landskapet og utsikten.
Sett ned mot dalen,
føket ned til dalene og byene.
Det har vært helt utrolig.
I morgen setter vi fra oss syklene og drar
til regnskogen i Amazonas for å besøke en frivillig organisasjon
og et stammesamfunn som begge prøver å redusere avskogingen.
Vi skal se på Cool Earths system.
Det er en ny tenkemåte. En annerledes tenkemåte.
Det er myndiggjøring. Det er å gi folk jobber.
Det er å gi folk en bærekraftig inntekt og ikke bare kappe ned skogen.
Vi får se hva som skjer.
Vi måtte ta helikopter, for vi kommer ikke inn med sykkel.
Av gårde. Opp og av sted.
Det er vakkert! Elven renner gjennom dalen.
Så nydelig.
Vi flyr 15 mil til Cutivireni,
et Asháninkasamfunn i regnskogen i Amazonas,
for å besøke én av de tolv landsbyene der.
Det er kult.
Så vakker, jungelen.
Mengden av insekter og dyr og...
...alt som er der,
det bare bobler av liv.
Her. Se.
Det er en flekk på toppen av fjellet,
litt avskoget.
Tar huden av verden.
Vi vil ikke kunne puste.
Ja.
Det er vanskelig.
For du sitter der med det lille huset ditt,
og du ser på all denne hardveden.
Noen sier: "Jeg gir deg penger."
Så sier noen andre:
"Nei. Dere må bevare skogen."
Og du tenker: "Ja, men jeg må ha mat til familien."
Det er umiddelbart, men...
Hva gjør du?
Ja, det er dilemmaet, hva?
Er det her?
Masse folk.
Oi, fargene!
Denne landsbyen heter Tinkareni, med nesten 200 innbyggere.
Vi skal støtte dette samfunnet med å begrense karbonutslipp.
-Hallo. Cómo estás? -Hallo. Buenos días.
Du sier...
Det betyr "hallo" på asháninka.
HØVDING
Velkommen.
De har kommet veldig langt for å besøke oss her.
Han hilste på alle høvdingene fra de forskjellige landsbyene
som også har kommet hit for å ønske dere velkommen.
De skal male ansiktene deres. Det er forskjell på menn og kvinner.
Ok.
Hallo.
Veldig fint.
Du ser ut som en leopard eller noe.
-Du har små vinger som en fugl. -Jeg ser ikke.
-Hvordan sier du takk på deres... -Gracias.
Vi har hatt en flott seremoni for å ønske oss velkommen,
og dette er et av Cool Earths første prosjekter.
Det har pågått i rundt ti år.
Hele Cutivireni-samfunnet
dekker 30 000 hektar med regnskog.
Når du jobber i skogen og ikke finner vann,
kan du finne noen lianer.
Og du kan drikke dem.
Det er også medisinsk.
Se på det. Her kommer det.
-Se. -Der er det.
Det er godt og friskt.
For samfunn er skogen som et marked.
Når de trenger mat,
når de må bygge hus, kommer de til skogen.
De bruker den også til å generere inntekt for å overleve.
Det er sånn vi kom og ga midler.
Så de ikke føler seg presset til å skaffe inntekt
fra ulovlig hugst eller kokain.
Vi hjelper dem å stoppe avskogingen og minimerer den.
Dere har vært involvert i Cool Earth i ti år,
og hva betyr det for dere som samfunn?
Det er noen av oss som bevarer og elsker skogen.
Det er der vi får maten vår
og alt vi trenger.
Skogen er veldig viktig for oss.
De får økonomisk støtte.
Med den kan barn gå på skolen,
og de har kanskje råd til flere helsetjenester.
Så dette er utrolig for dem.
Han vil vise dere huset sitt. Vil dere se?
-Ja. -Si.
Ok.
Vinker. Hallo.
Det er kona, Albertina.
Hola.
Det er et stort sted han har.
Se, han har TV. Stereo.
-Nydelig, hva? -Si.
Jeg har aldri vært på et liknende sted. Hvor du ser
folk som lever av skogen sånn.
Man håper at ved å oppmuntre til bærekraftig landbruk,
vil det tradisjonelt nomadiske asháninka-folket bli her over tid
og beskytte landområdene mot videre avskoging.
Jamie, du tenker ikke å flytte mer, vel?
Etter å ha flyttet mye vil jeg holde meg i ro.
Jeg tenker på kommende generasjoner,
på barnebarna mine.
Å etterlate noe her til dem.
God morgen, dere.
Det er dette jeg har våknet til, midt i jungelen.
I denne flotte landsbyen.
Jeg har sovet som en konge her inne.
Her i landsbyen Cutivireni.
Det er forfriskende.
De var ikke påtrengende. De sa ikke bare:
"Ingen kan hugge ned et tre." De skjønte samfunnene
og prøvde å jobbe med dem for å prøve
å hjelpe dem å gjøre mindre skade på skogen
eller å sette pris på det skogen gir dem.
Charley og jeg ble ikke drevet til å gjøre denne turen
på elektriske sykler fordi vi er miljøaktivister.
Jeg tror vi ville gjøre det fordi det er framtiden.
Vi er ivrige på elektriske sykler.
Men mens vi gjør det, har det åpnet sinnet mitt for
hva som skjer i verden.
Utrolig at vi har vært på Machu Picchu og Cool Earth.
Det første UNICEF-prosjektet.
Alle de tingene virket så langt fram på turen,
vi har gjort dem alt.
Jeg er så over Andesfjellene.
Vi må bare komme over den siste toppen. Det kan være denne, hva?
Jeg vil ikke ta helt av.
Det er et nydelig syn... Oi. Det er flott.
Vi har krysset Andesfjellene, og nå skal vi ned 4 000 meter
til kystbyen Ica i Peru.
Vi skal dra og se den 2 000 år gamle kunsten,
Nazcalinjene, som jeg har hørt om før.
NAZCALINJENE
I dag skal vi se de utrolige geoglyfene
på jordens overflate.
De er tydelig ment å bli sett ovenfra,
men de ble laget lenge før vi hadde fly, så...
Hvem ble de laget til? Var det for romvesen?
Vi vet ikke. I dag får vi se.
Ja, vi skal fly over til Nazca-dalen
i lavest mulig høyde, ok?
Når vi kommer til en figur, svinger vi til venstre
og til høyre, ok?
Så alle kommer til å se det. Ja?
Vendingen blir fra 30 til 50 grader, ok?
Så det blir gøy. Ja?
Jeg bør nok finne en pose før vi går på flyet.
-Det var et bra posevalg, hva? -Ja.
Fin og klar så du kan se nøyaktig hva du spiste til frokost.
Fest setebeltene.
-Slapp av. Følg strømmen. -Følg strømmen.
Til tross for alle konspirasjonsteoriene rundt opprinnelsen
er det mest trolig at nazcaene skapte den store kunsten
for å be værgudene om regn.
Vi er døde.
Nå skal vi se den første figuren. Ok?
Her er den. Der, se. Rett foran deg.
Der i fjellsiden. I fjellsiden.
Det er utrolig.
Det er over 1 000 kunstverk her.
Noen av dem er 400 meter høye.
Jeg føler meg kvalm.
Nå føler jeg meg kvalm.
Hva om vi går i sirkler rundt noe annet nå?
-Skikkelig... -Perfekt.
Jeg vil bare ned.
-Takk. -Gracias. Tusen takk.
-Håper dere likte det. -Vi koste oss. Takk.
Hvordan var vendingene?
-Bra. Takk. -Pent og rolig.
Ikke for meg.
Vi er på veien igjen.
Det blir varmt nå, hva? Det blir tørt og varmt.
Rolig kjøring.
Jeg ser bare fram til å komme til et nytt land,
til Ecuador.
Da blir det spennende.
Klar til å dra?
Rivian har gjort framskritt.
De har funnet ut en måte vi kan lade syklene helt
fra bilene deres på bare to timer.
Der, vi har puls. Jepp.
Ja.
Det er så flott at ny ladeteknologi
er utviklet til oss,
og det kan brukes av andre i framtiden.
Én time og 24 minutter til den er full.
To timer. Ferdig.
Jeg tror jeg endelig skjønner den peruanske trafikken.
Åh, ja.
Jøsses, forsiktig. Rolig.
Rolig.
Åh, jøss.
De kan bruke det som det som skjer etter reklamen.
-En teaser eller cliff-hanger. -Ja. Cliff-hanger.
"Rolig."
-Hvor mange program er sånn? -Du kommer tilbake etter pausen
med klippet rett på ham: "Rolig."
Og så, du vet.
Sånn ja. På vei mot den ecuadorianske grensen.
Vi skal besøke vennene våre i UNICEF
som har satt opp en leir for å hjelpe flyktninger fra Venezuela.
Hundrevis av venezuelanere flykter landet
for å unnslippe en pågående økonomisk og humanitær krise der.
Folk har reist hundrevis av mil
gjennom Colombia og Ecuador i et forsøk på å nå familie
og finne jobb i Peru og Chile.
Der er alle teltene og alt.
Denne leiren i Tumbes støtter rundt 100 mødre med småbarn
i tillegg til 50 barn uten foreldre.
Er dette et barnevennlig sted?
To skuespillere.
Hola.
Barn er tilpasningsdyktige.
Men de trenger beskyttelse og hjelp.
Kan du tenke deg å komme deg ut fra Venezuela og over Colombia og Ecuador
og komme hit på buss eller til fots?
Det har vært ganske brutalt for de barna.
De har bare ikke tid til å være barn lenger.
Maria er 16, og broren hennes, Abraham, bare 14,
og de har vært ved grensen alene.
De har vært her 47 dager.
Hvordan var det i Venezuela når dere måtte dra?
Situasjonen var kritisk.
Derfor bestemte vi oss for å dra fra landet.
Dere måtte dra fra hjemmet og skolen og venner.
Alt.
Det som var mest vondt, var å forlate familien.
Det er tøft å være adskilt
når vi har vært sammen så lenge.
Jeg beklager.
Ja, det er vanskelig. Så tøft.
-Situasjonen er så usikker. -Ja.
Folk har mistet jobbene. Pengene de har, er ikke verdt noe.
De selger alt de har og prøver å komme seg ut.
De har dratt fra sin egen mor og storebroren.
Vet de hva moren og storebroren
gjør i Venezuela?
Vet dere hva moren og broren deres gjør
i Venezuela?
-Den flotte moren deres? -Kjære.
Ikke gråt.
Lille vennen min.
-Unnskyld. -Ja.
Dere er sterke, ok?
Dere kommer gjennom dette. Dere gjør det.
Ja.
Dette er fortvilende å se på.
De kan ikke dra tilbake til Venezuela.
De trenger bare tre dager for å komme over Peru med buss til Chile,
hvor de kommer inn, og de vet at de har familiemedlemmer der
og de har en framtid der, men de står fast her.
Noen av dem i 47 dager.
GRENSEKRYSSING
-Muchas gracias. Tusen takk. -Ok.
Ålreit.
For oss er det lett å krysse grensen inn til Ecuador.
Ecuador.
Den neste biten blir kanskje den vanskeligste delen av reisen.
I teorien kan du dra fra bunnen av Sør-Amerika
til toppen av Nord-Amerika på den pan-amerikanske motorveien.
Men det er et gap på 16 mil på midten kalt Darién-gapet
med ugjennomtrengelig skog, ingen veier.
Full av terrorister. Du vil ikke dra dit.
DARIÉN-GAPET
Så vi må enten ta en båt eller fly over.
Og disse er så tunge at eneste måten å få dem rundt er på båt.
Vi må bare komme til den havnen så fort som mulig.
Nei, mobildekningen her er på null. Jeg syns vi skal holde sammen om vi kan.
Vi følger dere uansett. Det er litt sprøtt.
Har du sett han til venstre med sølvhaglen?
Tekst: Tanja Dromnes