Довгий шлях на північ
Ми проїдемо 21 000 км через 13 країн.
Із Ушуайї через Аргентину та Чилі прямуємо до пустелі Атакама.
Там до Ла-Паса, після чого через озеро Тітікака.
Уздовж Анд їхатимемо Колумбією й Панамою,
Центральною Америкою та Мексикою. Через сто днів будемо в Лос-Анджелесі.
РАС МАЛКІН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
Ми дамо хлопцям відеокамери.
На їхніх шоломах теж будуть камера і мікрофон,
щоб вони могли знімати самі.
Це дорога? Боже мій!
ДЕВІД АЛЕКСАНІАН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
На третьому мотоциклі
поїде Клаудіо, оператор.
Ми з Расом та оператором Джиммі
поїдемо на двох електричних пікапах.
Ентоні й Тейлор допомагатимуть із логістикою.
Ми будемо вести зйомку з машин
і перетинати разом кордони.
Решту часу мотоциклісти будуть самі.
ЛАГУНА КОЛОРАДА БОЛІВІЯ
Надіюся, вони не застрягли в якійсь глушині.
-Дарма не лишилися з нами. -Так.
Їхати було помилкою.
Як справи?
На жаль, батарея сіла.
Ого. А їхати ще далеко?
-Так. Ще 32 км. -Так.
Потрібно буде заряджатися на буксирі.
-Думаю, справа буде в машині. -Так.
-Пальному. -Чи електриці.
Вони спробують зарядити його на буксирі.
Так, сюди.
Гаразд.
-Їдьмо повільно. -Так.
Ви попереду, потім ви в «Спринтері»,
а я потихеньку поїду позаду. Добре?
-Побачимо, як буде. -Сі.
-Так. -Дякую, хлопці.
Гаразд, спробуймо доїхати.
Якщо ви не вірите в бога, сьогодні саме час почати це робити.
Так.
У мене немає окулярів. І вітрове скло замерзло.
У таких подорожах цікаво те, що зазвичай усе гаразд.
Але щось погане може статися швидко.
Нічого не видно через пил.
Але ми бачимо вогні готелю попереду.
Думаю, ми доїдемо. Так?
Ви близько, Расе. Я вже доїхав.
Якщо обидві машини не доїдуть,
ми застрягнемо.
Приїхали.
Ледве змогли.
Божевільна була поїздка, скажи?
Хоча б доїхали до зарядок,
але я не знаю, що сталося з підвіскою.
Та ми доїхали. Це найголовніше.
Пил, холод... безумство.
Видно, що ми на висоті 5 000 метрів, бо в готелі не міні-бар,
а аптечка.
І балони з киснем.
Завтра вранці хлопцям важко буде їхати по цій жахливій дорозі.
Чарлі доведеться їхати по цій пральній дошці 48 кілометрів,
і що там чекає нас далі.
Але ми не знаємо, що буде завтра. Так?
ПУСТЕЛЯ СІЛОЛІ БОЛІВІЯ
14 756 КМ ДО ЛОС-АНДЖЕЛЕСА
Ще 97 км такої дороги, поки не виберемося на асфальт.
Це трохи більше, ніж ми думали, але ми доїдемо.
Треба просто триматися стежки.
Повторювати всі її зиґзаґи.
Ой, як тут багато піску.
Уперед, Чарлі. Усе гаразд.
Усе гаразд, Чарлі.
Що це було?
Я боюся за свої ноги.
Вони трохи... У мене були роздроблені ноги.
САЛАР-ДЕ-УЮНІ ПУСТЕЛЯ СІЛОЛІ
Ми чули про це озеро. Місцеві називають його кров'ю богів.
Воно таке червоне.
Думаю, ці фламінго білі,
але їхні пера пофарбувалися в озері.
Гора позаду дуже гарна.
Після подорожей
я повертаюся додому з сотнями фото свого мотоцикла.
Ого.
Важлива тема, яку ми з Чарлі не обговорюємо, –
його ноги дуже вразливі, бо він їх двічі сильно ламав.
В них багато штирів, титанових болтів, гайок і...
Якщо мотоцикл упаде йому на ногу й зламає...
То він може втратити ногу. Розумієте?
Він має про це постійно пам'ятати,
коли отак вихляє по дорозі.
Він дуже сміливий, що не...
Він бере волю в кулак і робить це.
Він це знає,
але може перемогти себе й рухатися далі.
Це дуже хоробро.
Такий стиль подорожі дуже надихає.
Це дуже весело. Але й дуже важко.
Люди не сплять, не їдять як слід.
Їздити на мотоциклі небезпечно
в таких умовах.
Юен мало їздив по бездоріжжю.
У Чарлі було кілька серйозних аварій,
тепер він не може стояти на підніжках.
Він не встає,
бо це завелике навантаження для деяких зі зломаних кісток.
Тут трохи м'яко.
-Усе гаразд. -Надто м'яко.
-Ми на висоті 4 420 метрів. -Досить високо.
Так.
Дивися на цю гору! Вона...просто епічна.
Мені волосся в очі лізе.
Уперед, мій красеню.
Ось так, отут вгору!
Не знаю, хто більше лякається, ти чи я, коли ти видаєш ці звуки.
Який жах.
Поганий пісок. Його так багато.
Так близько, а водночас так далеко.
Інша дорога ніби краща.
Та тут краще не буде. Послаб руки.
Їдь далі.
Дивися на дорогу.
Очима керуй мотоциклом.
Я хочу доїхати туди.
Я доїду туди!
Потроху... легше...
О боже. Чарлі впав.
Він упав.
Усе буде добре.
Усе гаразд.
Ти цілий?
Ти цілий? Не поранився?
Ні, забив ребро.
Трохи.
Я відчув, як моє ребро клацнуло.
-Ні. -Але все гаразд.
Думаю, я цілий.
Так, дихати можу.
-Нормально? -Так.
Гаразд.
Стривай. Я підійду збоку, і ми вдвох піднімемо байк.
Ти цілий? Я боявся... що в тебе нога застрягла.
-Ні. Я... можу стояти. -Гаразд.
Раз, два, три. Отак.
-Добре. -Точно?
Коли падав, то помітив, як усе гримить.
Я почав гальмувати, але...
дросельна заслінка була трохи відкрита,
від цього стало гірше.
Неймовірно. Це важко, ця...
Що ж, я впав... через свою дурість.
Дуже хвилювався за свої ноги, старався підняти й опустити їх, коли треба.
Можна роздивлятися карти вдома,
але поки не сядеш на мотоцикл у цьому середовищі,
не знатимеш, як тут насправді.
Ми знали, що в Болівії буде важко,
але не думали, що настільки.
Раптом ти почуваєшся дуже незахищеним на мотоциклі.
На машині це набагато легше, бо колеса чотири.
Тому не так страшно потрапити в піски.
Ми бозна-де,
і їхати ще далеко.
Я не знаю, чи далі буде краща дорога.
Останній відрізок дуже важких доріг...
Це не можна назвати дорогою. Просто стежина.
Бездоріжжя.
Думаю, для Юена й Чарлі ці колії – справжній виклик.
Даремно я їх відпустив із несправним ручним гальмом.
Нікого не бачили після термального джерела.
-Ми в глушині. -Так.
-Мало не впав. -Ого.
-Але вирівнявся. -Ти це зробив, чуваче.
На той бік. Це було як...
Я думав, ти впадеш. Справді.
Здається, Дейв.
Привіт, хлопці.
Може, поїдете вперед, а ми...
Можна знімати з даху машини?
Дейв, постав на гальмо.
Боже, Дейве. Машина.
Ой лишенько, Дейве, обережно!
Дейве, обережно!
Господи. Ти цілий?
Думаю, так. Немає паркувального гальма.
Чарлі.
У мене немає гальма. І я... залишив учора машину на ремонт.
А зранку орендував машину, та її там не було.
Хлопці з «Рівіан» просили не їздити на цьому авто, я не послухав.
Головне, що ніхто не постраждав.
У мене в голові паморочиться.
Яка велика каменюка.
Треба підняти машину, бо вона застрягла.
Підняти сантиметрів на п'ять...
-Тоді що? Передвинути камінь? -Це допоможе, так? Тобто...
Ми приберемо його звідти, якщо достатньо піднімемо машину.
Цікаво, чи він не завеликий.
Треба заклинити ці два колеса,
-щоб машина не покотилася. -Так.
Я спробую її підняти.
Боюся, вага завелика
і машина... впаде.
На це було страшно дивитися, бо в Девіда немає ручного гальма.
І раптом... Він вийшов із машини. А вона поїхала задом.
Ентоні був на даху з камерою.
Максим був на передньому сидінні, а машина поїхала назад.
За хвилину я зрозумів, що сталося.
Потім Дейв побіг до дверей машини, що котилася з пагорбу вниз,
і спробував сісти в неї. Але не зміг.
-Гей, Маку, Чарлі? -Так?
Погляньте на камінь...
-На камінь? -Чи там є зазор?
Якщо не зрушимо машину Дейва,
вони застрягнуть у пустелі.
Тож уся команда стала до роботи.
Думаю, проблема з підвіскою.
-У підвісці рідина? -Не зупиняйся, Дейве.
Навряд чи ми зрушимо цей камінь.
Усі колеса добре закріплені.
-Поглянь... -Добре вийшло.
Так, продовжуй. Давай ще раз, Максе.
-Моя машинка. Ще трохи. -Не поспішай.
Давай, мала.
Не поспішай. Часу вдосталь.
Дейве, не перенапружуйся. Ти на висоті.
Якщо ми зараз витягнемо камінь...
поки будемо його тягнути, машина може знову впасти.
Домкрат не на 100 % надійний, тож будь...
Щоб вона не впала тобі на голову.
Треба тягти камінь сюди.
Так, сюди. Надіюся, якщо ми його пересунемо на 20 см...
Як думаєш, Маку, його можна посунути сюди?
Може, твоя правда.
На домкраті ще є запас.
Піднімемо машину ще трохи, подивимося, що буде.
-Добре. -Боже мій! Є зазор!
Є зазор, але небезпека ще не минула.
-Домкрат надійно закріплений? -Думаю, надійно.
-Не ідеально, звісно. -Непогано.
Маку, не лізь під машину.
Треба обмотати камінь мотузкою.
Точно. Я зараз це зроблю.
Маку, будь обережний.
-Ні. Давай ще раз. -Є!
-Усі зберігайте спокій. -Не поспішайте.
Потроху.
О чорт. Там їхні голови.
Так, дайте я вилізу.
Ура! Тепер усі відійдіть подалі від машини.
Стійте...
Відійдіть. Я знайду рівне місце.
-Маку, відійди, будь ласка. -Більше не капає.
Ми очистимо колеса від каміння.
-Щось відвалилося. -Так.
Якась дуже велика деталь.
Дейве, поглянеш на цю велику металеву штуку,
-що лежить на підлозі? -Підійми.
Усе гаразд. Вона або поїде, або ні.
Так.
Із шиною щось негаразд. Не думаю, що варто так їхати.
І великий... шматок металу відвалився.
Але це його рішення.
МАКСИМ МІСЦЕВИЙ ПРОДЮСЕР
Зараз ми всі поки що в безпеці й живі.
-Їхати ще далеко. -Так.
Боже мій. Я радий, що ми їдемо потихеньку.
Більше не хочу чекати. Хочу їхати далі.
-Гей... -Як думаєте, що це?
-Якщо він загубить колесо, ми... -Так.
-Зламалася. Стало гірше. -Це серйозно.
Вона хвилину працювала.
Іноді, зачекавши дві хвилини, можна зберегти багато часу.
Я знаю, Максиме. Просто не хочу лишатися в пустелі.
Поки машина їде, треба їхати.
Це прототипи, а ми їх не бережемо.
-Зрозумів. -Подивимося, що буде. Люблю тебе.
Я їхатиму позаду. І я тебе, чуваче.
Хтось зрозумів, що це за деталь?
Навіщо вона? Яка її функція?
Це точно нижня частина підвіски...
-Так. -З іншого боку...
Це міг бути резервуар для мастила.
-Може... Ні? -Ні, це не він.
Деталь була занадто... Вона як...
Для такої великої машини потрібен резервуар...
Випиймо трохи води й поїдемо далі.
-Хочеш моєї сечі? -Сечі. Чудово.
Ні, я справді вчора туди попісяв.
Це був іншій бік подорожі.
Драматичні поїздки по складних дорогах й пригоди в цілому...
Ризик не доїхати стає ще вищий.
Техніка ламається.
Також я думаю, що настає час,
коли люди втомлюються від подорожі.
Динаміка людських стосунків.
Останні кілька днів ми з тобою як ніколи близькі,
-і я дуже радий. -Це чудово, так.
А людям треба відпочивати одне від одного. І...
Думаю, це як ідеальний шторм.
І не забувай, що ми...
останні три дні перебували на висоті 4 572 метри.
Так.
4 572 МЕТРИ
Команда потихеньку їде за нами.
Що нам робити?
Їдьте швидше. Скоро стемніє.
Усе гаразд, друже.
Ми наїхали на камінь. Задньою частиною... з боку водія.
РОЗМОВА З МЕХАНІКОМ «РІВІАН»
Він... великий. Він зламав підвіску.
З неї полилася рідина.
І, думаєш, треба... Мені відключити цей насос?
Чотири сірі дроти. Витягти їх?
Так. Дякую, Піте.
Тут їхати не гірше, ніж по бетону.
Це дорога?
Боже мій!
Та невже?
Яка краса!
-Мені аж плакати хочеться. -Боже мій!
Це дуже рівна дорога порівняно з тією, де ми їхали.
Поглянь на небо. Ого.
Мені подобається.
Я дуже радий.
Яка краса.
Ми відстаємо від графіка,
але я радий, що ми допомогли Дейву зрушити авто з каменя.
Сьогодні був важкий день, але до ночі треба доїхати до Уюні.
УЮНІ БОЛІВІЯ
Це було наче уві сні:
довга дорога, соляні рівнини у світлі місяця,
потім білосніжний готель.
Вони дозволили лишити мотоцикли на зарядці на ніч.
-Ось вилка... -Отут.
-Отак? -Так.
Привіт, ламо.
БРУНО ЛАМА
Така м'яка.
Із тебе зроблять светр.
Що ти сказав?
Я сказав: «Із тебе зроблять светр». Їх стрижуть, як овець.
Дуже м'яка.
Тут кілька моїх давніх друзів із «Зоряних війн».
Ці три дні були надзвичайні.
Знайшли трохи...
ВІДЕОЩОДЕННИК
...асфальту й поїхали...
Ми їхали зі швидкістю 177 км за годину, це було дивовижно.
Погляньте, ці стіни збудовані з солі.
Буквально.
О боже. Що ти робиш з машиною?
Цікаве питання.
Ти маєш усі необхідні інструменти з собою?
ПІТ «РІВІАН»
-Ми імпровізуємо. -Невже?
-Саме так. -Доводиться імпровізувати?
-Ми шукаємо рішення. -Зрозуміло.
Машина Дейва... зачепилася... Там був величезний камінь.
Так.
-І ця частина загубилася. -Саме так.
Що це?
-Там була робоча рідина. -Так.
Отут.
Чарлі? Це був резервуар. Дякую тобі.
-Резервуар? -Саме так.
-Ця штука. -Так, ця.
Вам ніколи сумувати.
Зовсім. Завжди щось трапляється.
«Рівіани» полагодили, наскільки можливо.
Сьогодні багато їхатимемо,
але спершу подивимося на соляні рівнини.
БОЛІВІЯ
СОЛЯНІ РІВНИНИ УЮНІ БОЛІВІЯ
Чорт забирай. Вона величезна!
Тут, біля міста Уюні в Болівії, найбільша у світі соляна рівнина.
Така краса.
Оце так місце.
Дивовижно, як це схоже на шкіру.
-Так, слонячу шкіру. -Згоден.
Тут є сезон дощів,
десь два місяці, і це перетворюється на озеро.
Здається, це найбільша у світі водна поверхня.
Якщо допливти до середини...
Кажуть, там нічого не видно. Можна загубитися.
-Втратити орієнтири. -Саме так.
Горизонту не видно, ти бачиш лише сіль
і не розумієш, звідки приплив і куди пливти далі.
Люди тут гинули.
Це дуже небезпечне, але неймовірно гарне місце.
УЮНІ ЧАЛЛАПАТА
ЮНСЕФ
Ми на високогір'ї Болівії.
Висота – 3 657 метрів.
3 657 МЕТРІВ
Ці три дні були супер,
хоча іноді бувало важко.
Я не люблю бездоріжжя. По дорозі їздити краще.
Я люблю... Їздити по вулицях.
Іноді я виїжджаю на трек, але нечасто.
Не люблю дуже швидко їздити.
Їжджу на мотоциклі з пункту А до пункту Б.
У таких поїздках я як риба у воді.
Мотоцикли чудово себе проявили.
Harley витримали все.
Але вони цілком нові.
Їх ще не виробляють. Це прототипи.
Проїхати на цих електромотоциклах від Вогняної Землі до Лос-Анджелеса –
це буде чудова історія, якщо... ми зможемо це зробити.
Компанія робить усе, щоб допомогти нам.
Я радий тестувати Harley-Davidson. Включу це в своє резюме.
Ми їдемо на першу зустріч з ЮНІСЕФ.
Люблю з ними працювати. Мені подобається їхня робота.
Думаю, вона дуже важлива.
Працювати з ними для мене честь.
ЮНІСЕФ домовився з урядом Болівії
про відкриття шкіл,
де представники корінних народів можуть отримувати освіту рідною мовою
разом з іспанською
і вивчати свою культуру, бо раніше цього не було.
-Вітаю! Ми ніколи не приїздили рано. -Неймовірно!
Вам вдалося. Вони вижили.
Для нас головне – дати освіту
дітям корінних народів, що живуть у віддалених поселеннях.
ПОЛІН ЮНІСЕФ
Ви побачите цю неймовірну школу в глушині.
Дехто з дітей ходить до неї по кілька годин пішки.
Вражає, скільки їм доводиться ходити.
А яка була ситуація в дітей кечуа до побудови цієї школи?
ЕЙДЕН ЮНІСЕФ
43 % населення Болівії – корінне.
Тридцять років тому мені б не дозволили це носити.
Про корінні народи в цій країні забули, ніби вони
не існували.
У 1990 році ЮНІСЕФ почав роботу з вісьмома школами...
зі створення двомовної та міжкультурної освіти,
щоб навчати дітей корінного населення їхньої мови...
й давати знання з їхньої культури.
ШКОЛА ЧАЛЛАМАЙЮ БОЛІВІЯ
Ця спільнота кечуа виросла навколо школи,
побудованої десять років тому.
Вітаю.
Привіт. Як справи?
-Здрастуйте. -Привіт.
Що?
-Дякую. -Нема за що.
-Радий зустрічі. -Заходьте.
-От сюди. -А ви стійте.
Вітаю. Так.
Супер. Мені подобається.
Дуже дякую.
Отут.
А це значить танцювати.
Дуже добре.
Чотири, п'ять, шість, сім, вісім.
Це... Їхньою мовою?
-Так. Це кечуа. -Так, кечуа.
Приємно бачити, як діти вивчають назви місцевих рослин
мовою кечуа.
Корінь.
-Скільки мені років? -Так.
Сорок вісім. Не соромно таке питати?
Хто ви за професією?
Я актор.
У яких фільмах ви грали?
Ви бачили «Трейнспотинг»?
Ні-ні. Ви бачили...
Ви бачили «Зоряні війни»?
«Зоряні війни»?
Ні? Мабуть, не бачили.
«Крістофер Робін»?
-Вінні-Пух? -Мабуть, ні.
Хочу бачити свого агента.
Ці діти не бачили моїх фільмів.
Так, це їхні мами.
-Гарні капелюхи, скажи? -Крутий вигляд.
Кілька шарів різнокольорового матеріалу – от тобі і капелюх.
Хтось у класі вміє плести?
Я, я!
-Усі! -Ого.
-Це мій шанс, Чарлі! -Твій шанс, Юене.
О боже. Це ж треба. Ви справді вмієте плести.
Погляньте на цей візерунок!
Серйозно? Ти це зробив?
Погляньте... Це складно.
Це легко. Треба лише руками рухати.
Ці діти зберігають свою культуру
у плетінні та інших ремеслах.
Цей плетений капелюх, що називається «чулло»,
вказує, звідки дитина і які має стосунки з природою.
Так, це складно. Я плів з таких ниток.
З них плести складно, бо це волокно, а не вовна.
Він у юбці.
І без бороди.
Так. А це наш одяг, кілт.
Не вірю.
Це правда.
Й отакі шкарпетки.
-Не вірю. -Сі?
Різні родини носять різні кольори.
Чарлі!
Гаразд.
Ой.
Для цього стільця я завеликий.
Дякую, що заїхали в Болівію.
Ми з радістю. Нам сподобалося.
Дякую, що вибрали Болівію й завітали в цю школу.
Дякую, що заїхали в Болівію.
-Нам сподобалося. Тут гарно. -Ми раді, що завітали.
Тут було чудово.
Боже мій, які ці діти були милі й смішні,
і вони влаштували для нас гарний спектакль.
Добре, що вони отримують освіту
своєю мовою та іспанською.
У них увесь світ під ногами. Ну...
Буквально, бо вони на висоті 4 572 метрів.
Тому буквально під ногами.
Там машина.
Ла-Пас.
Це Ла-Пас. Ми доїхали сюди, Чарлі.
ЛА-ПАС БОЛІВІЯ
Ми в'їжджаємо в Ла-Пас. Це густо заселене місто,
але тут знайшли компроміс між сучасною й традиційною архітектурною.
Мені не терпиться його побачити.
Неймовірно. Просто чудово.
Це геніально, можна...
Транспорт не на землі. Не забруднює атмосферу.
Не займає місця.
Він добре тут підходить.
Гарний вихід для великого густозаселеного міста.
Так.
Але, мабуть, жахливо жити у квартирі,
де над головою кожні дві хвилини пролітає гондола.
ЛА-ПАС
Готові проїхатися?
Так. Куди треба йти?
Ми тут постійно задихаємося.
-Ла-Пас. -Ла-Пас, ось і ми.
Боже, нема чим дихати.
Мені подобається.
Ми на канатній дорозі.
-Бачиш? -Оце краєвид!
Це канатна дорога до центру міста?
Ми їдемо в Каско Вієхо, старий квартал.
Тут багато різних еклектичних крамниць та робіт болівійських майстрів.
Купимо ще прикрас на мотоцикл Клаудіо.
Так.
Ого. Яка краса.
Одразу помітно, що тут багато як корінних жителів...
ГІДАЙЯ МІСЦЕВИЙ ПРОДЮСЕР
Так і латиноамериканців. Суспільство неоднорідне.
Мені подобаються капелюхи-котелки.
-Розкішні. -Тут чудово.
Гарна музика. Вона запам'ятовується.
«Eco eficiente».
Весело.
Краще за гудки.
А у нас так виглядає фургон із морозивом.
Дуже м'який.
Саме це нам і потрібно для мотоцикла Клаудіо.
Багато таких. Дуже багато.
І він їхатиме так.
А лама така: «А-а-а!»
Поглянь!
О боже. На ній теж шість струн.
Ґрасіас. Дуже дякуємо. У вас гарна крамниця.
-Спасибі. -Дуже гарно. Дякую.
Яка гарна. І невелика, для подорожей.
Гарний звук.
Гарна, правда ж?
Мені подобається фіолетовий. Схоже на стиль хіпі. Так...
Стиль цієї країни.
-Дивовижно, правда? -Тобі личить.
Він гарний. Мені подобається.
Дуже дякую. Дякую.
-Ґрасіас. Дякуємо. Тут чудово. -Спасибі. Бувайте!
Тут класно.
Цікава суміш традиційної й сучасної архітектури.
Ми йдемо в ресторан, де спочатку був навчальний заклад
для бідних дітей.
Із того часу багато випускників цього закладу стали шеф-кухарями.
Щоб ви розуміли, останні п'ять тижнів ми й близько такого не їли.
А що ви їли?
МАРСІЯ ТАХА ШЕФ-КУХАР
-Всяке різне. -Чипси...
печиво, «Снікерси»...
-«Снікерси», так. -Боже мій.
-Треба вас добре нагодувати. -Так.
Це віра-віра, традиційна трава з Анд.
Це перепелині яйця.
Кладемо усе сюди й коптимо.
Як палець...
Покажіть перепелині яйця.
Мені подобається увага до деталей.
Така краса.
Це найцікавіше місто з усіх,
де я досі був.
Ми багато співпрацюємо безпосередньо із виробниками.
Тричі на рік ми подорожуємо Болівією,
шукаємо продукти й спілкуємося з їх виробниками.
Ого. Все це з Болівії?
Ми на 100 % працюємо з болівійськими продуктами.
-Круто. -Ого, чудово.
Так.
Ми збираємо продукти в Андах, Амазонії, регіоні Чако
і комбінуємо їх.
Люди приїжджають сюди й хочуть побачити Болівію повністю.
А ми кладемо... Ми збираємо всю Болівію на їхній тарілці.
Така ідея.
Це було моєю роботою. Мив посуд два роки, з 14 до 16 років.
Ти кухар, я посудомийник. Такі в нас відносини.
Я дуже люблю спостерігати за людьми.
І сам багато працював на кухнях,
робив таку дрібну роботу, як він.
Але щоб досягти такого рівня, потрібно кілька років.
Це місце
особливе, бо спершу тут навчали готувати
дітей із бідних родин,
потім багато з них заслужено стали кухарями
в ресторанах по всьому світі.
Їжа була дуже смачна.
Вечеря була просто неймовірна.
Зроблена вручну в Болівії,
ніякої торгової марки, але гарна.
Мені подобається гриф. Гляньте, яке дерево.
Хіба не краса?
І... Ми її купили, і я подумав:
«Я купив гітару.
Що я... Як я довезу її додому?»
А потім подумав:
«Покладу її в "Спринтер", і її довезуть».
Цікава думка.
Цю частину мене ти не пізнаєш
Цю частину себе я не покажу
Я тебе безнадійно кохатиму завжди
Безнадійно я віддам тобі все
Але я не покину тебе
Не підведу тебе
Й не дозволю тобі впасти
Якщо цей час колись настане
Гаразд.
Можна піти у справах чи спати, встановивши це
біля вікна чи намету.
-Ясно. -Як щось станеться...
ТЕЙЛОР
Так вона робить, коли немає струму.
-І ви знатимете... -Навпаки.
Якщо ти не на зарядці, можна...
Ти просто вундеркінд.
Що може бути краще...
Ми їдемо до озера Тітікака, а потім в Копакабану.
Але тут треба пливти на поромі,
і ми...
Коли стемніє, поромів немає, і...
Бачили нову прикрасу на мотоциклі Клаудіо?
Лама, яка кричить.
Клаудіо, як тобі?
Я вражений.
КЛАУДІО
Вона ніби кричить «А-а!», коли ти їдеш.
-Ну і місто! -Якесь безумне.
Я не хочу їхати з Ла-Паса. Тут гарно.
Знаю.
Бачиш, який крутий у них автобус.
Дуже крутий.
Яке заднє вікно.
Вражає, так?
Для такого вікна потрібні великі завіски.
О, як круто.
Йому нелегко заїхати на гору.
ЕЛЬ-АЛЬТО БОЛІВІЯ
Ель-Альто, місто поруч із Ла-Пасом.
На висоті 4 267 м, одне з найвищих заселених міст у світі.
4 267 МЕТРІВ
Це не дуже логічно, так?
Зовсім нелогічно. Треба було їхати по дорозі.
Ми б доїхали прямо...
Та нехай.
Часу мало. Треба дістатися до Копакабани.
Озеро Тітікака ми перепливемо на поромі,
але в них політика...
Останній пором – на заході сонця.
Треба поспішати.
У мене каже: прямо.
Та ну? У мене: наліво, потім направо.
Ми їдемо все вгору і вгору. Неймовірно.
Довгий шлях на північ, еге ж? Боже.
Просто вгору.
Ого.
Це...
Мій навігатор каже повернути направо.
Не знаю, як правильно.
Думаю, ми заблукали.
Підйом з'їдає батареї.
За нами інший «Рівіан».
Куди він їде?
Нагору?
Невже?
Це не... Повернися!
Хочеш туди піднятися?
Вони поїхали не туди.
Думаю, треба їхати іншою дорогою. Не сюди.
Ні, я не хочу.
Надто крутий підйом.
Девіде...
Ентоні, тримайся. Я розвернуся.
Девіде...
Я вийду.
Я виходжу.
Там шосе.
Поїдемо по ньому.
-Обережно, зліва автобус. -А тоді...
Зліва... У мене зліва.
Я так налякався. Ще не відійшов від цього.
Ми поїхали вгору. Хоча й не варто було.
Нам щойно замінили гальма.
Хлопці працювали до третьої ранку, щоб полагодити гальма.
Мені було страшно.
Ентоні знімав з багажника,
Тейлор висунувся з вікна.
Я не перебільшую Це Ла-Пас, високогірне місто,
а дорога кам'яна.
І я подумав: «Якщо машина заглухне тут, нам кінець».
Це не... Ми покотимося прямо вниз.
Тим не менш...
Тепер це моя проблема.
Я ніколи так обережно не їздив.
Мій інструктор з автошколи пишався б мною.
ЛА-ПАС
ПАРОМ ЧЕРЕЗ ОЗЕРО ТІТІКАКА
Чарлі... Я починаю відчувати висоту.
Так, знаю.
ОЗЕРО ТІТІКАКА БОЛІВІЯ
Невже ми доїхали?
Озеро Тітікака, найвище озеро світу, що в горах.
Останній пором.
Хлопці там. Поїздка була дуже важка.
Мабуть, нелегко їм було.
Просто якийсь випадковий пором. Клас!
Такий небезпечний і безумний.
Цікаво бачити, що й досі на Землі
відбувається щось у стилі Хіта Робінсона.
Як холодно надворі. Холодно.
Мені погано, Чарлі.
Висотна хвороба починається несподівано.
Тейлор знову на неї страждає. Думаю, Юен також.
Їдьмо.
Треба до лікаря.
Юене, все гаразд?
Тримайся, друже.
Стан Тейлора швидко погіршується,
але я хвилююся не лише за нього.
КАРЕН ЛІКАРКА
А я надіявся, що у вас
майже не буде роботи.
-Не хвилюйтеся. -Юену недобре.
-Я його огляну. -І я... Він цього не просив,
але я б хотів, щоб ви спустилися й оглянули його.
Добре, я його огляну.
Юене?
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк