ДОВГИЙ ШЛЯХ НА ПІВНІЧ
Ми проїдемо 21 000 км через 13 країн.
Із Ушуайї через Аргентину та Чилі прямуємо до пустелі Атакама.
Там до Ла-Паса, після чого через озеро Тітікака.
Уздовж Анд їхатимемо Колумбією й Панамою,
Центральною Америкою та Мексикою. Через сто днів будемо в Лос-Анджелесі.
РАС МАЛКІН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
Ми дамо хлопцям відеокамери.
На їхніх шоломах теж будуть камера і мікрофон,
щоб вони могли знімати самі.
Це дорога? Боже мій!
ДЕВІД АЛЕКСАНІАН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
На третьому мотоциклі
поїде Клаудіо, оператор.
Ми з Расом та оператором Джиммі
поїдемо на двох електричних пікапах.
Ентоні й Тейлор допомагатимуть із логістикою.
Ми будемо вести зйомку з машин
і перетинати разом кордони.
Решту часу мотоциклісти будуть самі.
САНТА-КРУС АРГЕНТИНА
19 086 КМ ДО ЛОС-АНДЖЕЛЕСА
Ми в'їжджаємо в Чилі й підіймаємося в Анди,
їдемо ще вище в гори.
Вівці, вівці, вівці.
Ого, ти диви. Тут, мабуть, сотні овець.
У цих бідолах дуже обкакані дупи.
Люблю овець.
Вони принаймні гарні.
Зараз усе гаразд.
Перші десять днів подорожі були важкі.
Треба було багато дізнатися про електричні мотоцикли.
Учора ми казали: «Це неможливо».
А сьогодні: «Все чудово».
Ми зрозуміли, що холод впливає на мотоцикли.
Очевидно, батареї схожі на людей.
Вони чудово працюють при 37 градусах.
Уявляєш, якби ми проїжджали 225-240 км, зарядившись усього один раз?
Було б дивовижно.
Поки що ми проїхали понад 1 600 км
від міста Ушуайя до Періто-Морено.
Скоро перетнемо кордон із Чилі, поїдемо вздовж західних Анд до вулкана Чайтен,
а потім сядемо на пором до Пуерто-Монт.
ПЕРІТО-МОРЕНО АРГЕНТИНА
Мотоцикли справні,
тож можна трохи розслабитися
і познайомитися з місцевими, що і є метою таких подорожей.
Вітаю, мене звати Юен.
Як справи?
Бенхамін?
Танцюємо!
А ну покажіть нам, що ви вмієте.
Добре. Отак, отак.
Щось не дуже!
Чудово!
Я грав на барабанах у групі.
-Невже? -Знаєш, життя рокерів і таке інше.
А це була наша рок-група.
Круто!
-Бувайте! -На все добре!
Ми на Пасо Інтернасьйональ.
Це найбільш вражаючий перетин кордону у моєму житті.
ПЕРЕТИН КОРДОНУ МІЖ АРГЕНТИНОЮ Й ЧИЛІ
Ми в'їжджаємо в Чилі, тут надзвичайно гарно!
Такі краєвиди. Боже мій!
Тут гори й озеро.
Просто казка.
Це Чилі, друже. Подорож стає цікавішою.
Люблю Чилі, у мене тут живуть дальні родичі.
Мій прапрапрапрадід поїхав у Чилі будувати залізницю.
Він був інженером.
Тож у мене є крихітний зв'язок із Чилі,
хоча переважно мої предки жили в Шотландії.
Зараз тиждень Дня незалежності.
Святкують визволення Чилі від Іспанії,
тому вивісили прапори.
На початку весни багато хто бере відпустку.
Тому наступного тижня на вулицях буде людно.
У 1818 р. чилійці звільнилися від іспанців, що мали владу аж 300 років.
Відтоді на третьому тижні вересня
вони відзначають незалежність.
Ми приїхали сюди у вдалий час.
Написано...
ЮССЕФФ
Жаль, не знаю іспанської, та чи можна припаркуватися...
Спробуймо.
-Тут зачинено. -Зачинено?
Невдалий початок.
Це через свято.
Усе зачинено.
Там хтось сидить вечеряє.
Так, але двері зачинені. Вони не працюють.
Ось іде чоловік.
-Вітаю. -Вітаю.
Хочеш, аби відкрили, дзвони.
Треба подзвонити.
Авжеж.
-О, так! -О! Дякую.
Посередині салат.
І чимічурі.
-Чимічурі? -Сі.
Сі.
Дякую.
Ні, все гаразд. Дуже дякую.
-Яка маленька порція салату. -Так.
Знаєш... Мабуть, ми його не їстимемо.
Він на трьох.
Смакота. Це ягнятина?
Я не знаю, що це.
-Це м'ясо. -Схоже на те.
Гадки не маю, що це. У мене весь рот палає від чимічурі.
Не знаю чому.
Мене зненацька пройняло. З носа потекло і...
І тепер я роблю... Намагаюся охолодити язика.
Спробував покласти трохи... Боже, вона принесла ще.
-Ще одна порція. -Ґрасіас.
У мене рот палає.
ШОСЕ АУСТРАЛЬ ЧИЛІ
Сьогодні гарний день.
Саме це я і сподівався побачити.
Це найкрасивіша дорога,
по якій я їздив на мотоциклі,
крім доріг у Шотландії.
Ця дорога – просто рай!
Я з'їв забагато соусу чимічурі на обід в «Юссеффі».
ВІДЕОЩОДЕННИК
Тепер розплачуюся за це.
Ой-ой.
ПУЮУАПІ ЧИЛІ
Ллє як з відра.
Послухайте.
Це просто смішно.
Завтра доведеться продовжувати подорож на човні.
І не просто...
Боже мій.
Юене, як почуваєшся?
Я почуваюся як...
Не хочу цього казати.
Але треба зняти відео.
Цього вбрання.
Що не так з моїм вбранням?
-Гарно? -Гарно, але трохи...
Як моя зачіска?
-Ти схожий на бабусю. -Як маленька бабця.
Як холодно.
Ми вперше потрапили під дощ
і їдемо по розкислих дорогах. Має бути цікаво.
Я змок до нитки!
Прямо в око! Жах!
Вибач, що засміявся. Було забавно!
Я лишив свій шолом на вогкій поверхні,
і в нього змокла підкладка.
І коли я їду, скло пітніє,
-хоча в ньому... -Вибач.
-Хоча там подвійне... -Перепрошую, друже.
-Хоча там подвійне... -Дозволь пройти.
Хоча в ньому подвійне скло...
Колись ти зніматимеш на 360 градусів.
-Якщо захочеш. -Що?
Що ти сказав?
Я не хочу, щоб шолом запотів.
-Я дивився «Школу рока» Джека Блека. -Так.
Він часто так робить.
І це... Це не схоже на рок-н-рол,
але виглядає так круто.
Хтось розбереться з цим лайном?
Мабуть, їх не треба лишати під дощем.
-Дякую, Юене. -Для цього є команда.
Поклич техпідтримку.
А де гримери?
-Не знаю. -Десь застрягли.
Там кейтеринг, гримери, костюмери і аж потім техпідтримка. Тож...
Хтозна?
Ми з командою їдемо у бік порома.
Знову починається сильний дощ.
У дощ завжди важко їхати. Видимість погана.
І не можна швидко їхати,
а це погано, бо нам треба встигнути на пором.
У мене гальмо бовтається. Дивіться. Болт випав.
Я міг перечепитися і впасти з мотоцикла.
Прив'яжу-но його про всяк випадок.
Отак.
Якщо чесно, я рідко користувався гальмом.
Готово.
Гаразд, їдьмо. Вже дуже хочеться туди дібратися.
ЧАЙТЕН ЧИЛІ
Вони відпливають раз на день.
Якщо пропустимо цей, буде недобре.
Доведеться чекати до завтра, а у нас немає часу.
Ось він.
Ого.
Яка краса.
Їхати було мокро і вітряно.
Постійно питалися: «Ми вже приїхали?»
На наступному відрізку шляху
було мало місць для зарядки.
Тому ми вирішили перетнути затоку Анкуд на поромі,
аби через вісім годин бути в Пуерто-Монт.
Подвійний дотик.
В інструкціях не було сказано про подвійний дотик.
-Ну... -Якщо я не помиляюся.
Ти просто їх не читав.
Оце проблема. Проблема не у тому, що ти...
Не у тому, що там це не написано, а у тому, що не читав.
Ми наче одружилися на три місяці.
Може, у Перу підемо до сімейного психолога.
Між тим обговоримо наші проблеми на консультації.
Коли ти кажеш...
такі речі... мене це ображає.
-Тобі здається... -Мені здається...
Знаєш...
що ми недостатньо спілкуємося і ти не висловлюєш своїх почуттів.
Гаразд. Я тебе почув.
Матиму це на увазі.
І якщо я захочу щось сказати, то не мовчатиму.
Постарайся не ображатися, бо я не хочу, щоб ти так почувався.
-Гаразд. -І коли ти щось кажеш...
Мені здається...
що мене недооцінюють.
Я почуваюся приниженим.
-Тому я... -Ніколи.
Я ніколи тебе не принижував. Ніколи.
Щоранку, коли ми йдемо снідати, ти поруч.
Для мене ти промінчик сонця.
А ти для мене.
Ну все. Так набагато краще?
-З вас п'ять тисяч доларів. -Так.
Дуже дякую.
ПУЕРТО-МОНТ ЧИЛІ
-Так, це тут. -Сьогодні День незалежності.
-Тут? -Так.
Ми почули про вечірку з приводу Дня незалежності
на паркінгу біля центру Пуерто-Монт.
Чудово.
Люди поставили намети,
увімкнули музику
і просто веселяться.
Привіт. Як справи?
-Що? -Юен. Радий знайомству.
Як вас звати?
Юен.
-Юен? -Юен.
-Юен?
-Юен. -Так. Радий знайомству.
Були танці, було і багато п'яних,
але вони дружні, не агресивні.
На смак як цукрова вата з 36 % алкоголю.
Тільки водяниста.
З морозивом.
Це південноамериканська емпанада, в основі рецепту якої...
шотландський пиріг.
Боже мій.
Бувайте, дівчата!
Було весело. Мені сподобалося.
Бути в Чилі у цю пору року неймовірно.
Сьогодні ми перетнемо кордон із Аргентиною
і поїдемо в Алуміне.
АЛУМІНЕ
Це незайманий шматок землі між Чилі й Аргентиною.
Ми все їхали і їхали вгору.
Нашим батареям це не на користь.
У нас немає зв'язку, а на машині Rivian скоро сяде батарея.
Спитаю цього чоловіка...
НАТІ МІСЦЕВИЙ ПРОДЮСЕР
-Так? -...чи не відчепить він свій трейлер
і не відбуксирує наші машини. 15 хвилин туди і 15 хвилин назад.
-Можна? -Можна.
Дякую. Добре.
Я готовий їхати, коли він скаже.
Rivian на буксирі швидко підзаряджає батарею.
Цей трюк допомагає нам знову поїхати.
Чоловік заїхав за емпанадами,
а ми переконали його буксирувати електромобіль.
Гарно Дейв придумав – заряджатися, тягнучись за вантажівкою.
У машині чотири двигуни,
по одному на кожне колесо.
Але якщо машину тягти,
енергія руху перетворюється на електрику в батареї.
На буксирі можна зарядити машину на 80 % десь за годину.
У нас мало заряду батареї, ми в якийсь глушині.
Це останнє місто на шляху до нашого пункту призначення,
що у 150 кілометрах звідси, та, напевно, зарядки не вистачить,
аби туди дібратися.
Ми ще не увійшли в ритм зарядки під час подорожі,
але проявляємо творчість, щоб робити усе швидше,
щоб їхати далі. І це весело.
Ґрасіас, сеньйор!
Машини добре поводяться,
враховуючи те, що вони навантажені обладнанням для зйомок,
а вся їхня електроніка – прототипи.
Ти диви, який сніг. Його так багато. Господи!
Це ж треба.
Юен швидко зникає з поля зору.
Пам'ятаю, як колись їздив по снігу з батьком.
Ми поїхали на мотоциклах у Сьєрру.
На озеро Тахо.
І коли ми доїхали до озера Тахо, там було трохи снігу.
Але не так, як тут.
Harley дивовижні, чудово тримають рівновагу.
Дороги мокрі. Ожеледиці немає.
Є трохи ям, але мотоцикли тримаються.
-Що ми робимо? -Неймовірно, правда?
Отакої!
Прокотимося на мотоциклах по снігу.
Справжнє безумство. Ми на висоті 1250 метрів.
Добре.
Перетинати сніжні Анди було дивовижно,
і особливо дивовижно було це знімати.
Та й весело було просто бути там.
Я б сказав, нам сподобалося в Чилі.
Вражаюча країна. У Патагонії є все.
Не втечеш.
Так.
Секунду.
Ми, мабуть, спустилися на кілька тисяч метрів.
Снігу тепер майже немає.
Дивіться, як сонце світить крізь листя.
Потеплішало, і це добре.
Класно, що сьогодні не так холодно.
Зараз перетинатимемо кордон з Аргентиною.
Це ворота в Патагонію,
але сьогодні ми з Патагонії виїжджаємо.
ВІЛЛА ЛА АГНОСТУРА АРГЕНТИНА
Нарешті ми приїхали в кемпінг.
-Юен Макгрегор? -Так, Юен.
-Юен? Боже мій! -Так, це я.
-Не може бути. -А це Чарлі Бурман.
-А вас як звати? -Мартін.
-Звідки ви? -З Польщі. Я велосипедист.
Куди їдете? На південь? Чи на північ?
На північ. Нам уже набрид холод.
До знайомства з ним я не їздила на велосипеді.
-Так. -Не любила й подорожі.
ТУҐБА МАНДРІВНИЦЯ
-Зовсім. -Отакої.
Я жила нормальним життям.
Працювала вчителькою. Мала машину.
Не займалася спортом.
Де ви познайомилися? У...
-Туреччині. -Туреччині.
Я жила в маленькому місті в Туреччині. Там люди мали
дуже примітивні поняття про життя.
-Так. -У них вузькі погляди.
Я збирався об'їхати навколо світу на велосипеді.
Я не хотіла, щоб він їхав.
Я думала про його очі.
Його гарні очі.
Ви покинули школу й усе інше.
Що сказали ваші друзі й рідні?
Я спакувала рюкзак і сказала:
«Я їду в Стамбул працювати вчителькою».
Я їм не розповіла.
Ого. Неймовірно, що ви не розповіли батькам.
-Розповімо. -Усьому свій час.
-Скажіть, коли повернетеся. -Так.
Ця пара мене порадувала.
У кожного з нас своє життя.
Треба прожити його так, як вважаєш за потрібне.
Їй вистачило на це сміливості.
Вона вирвалася. І разом із коханим чоловіком
вирушила у неймовірну пригоду.
Історія їхнього кохання просто чудова.
Коли вона каже про те, що закохалася у його блакитні очі,
її обличчя світиться. Боже мій. Це було так приємно бачити.
Вона така закохана. Неймовірно.
АЛУМІНЕ АРГЕНТИНА
Це готель, але працює влітку.
Ми надіялися пожити тут, може, поїсти...
-Так? -...і поспати, але це неможливо?
-Думаю, ні. -Гаразд.
Ми приїхали сюди, тут живе добра жінка,
Солано, та її дочка.
Цей заклад ще не відчинений.
Навряд чи вони нам раді, так?
-Ні, все буде гаразд. -Думаю, нас приймуть.
-Ходімо, я вас проведу. -Добре.
Вони не готові. Вони...
Нічого, ми спатимемо у спальних мішках.
-Так. -Так.
-Авжеж. -Можна?
Чудово. Ґрасіас.
Фантастика.
Котику.
Що ти робиш на моєму мотоциклі?
Можемо з'їсти консерви або це.
Чарлі, тобі з грибами чи з куркою?
Мені байдуже.
Життя як воно є.
Якесь неймовірне відчуття віддаленості тут, скажи?
Так.
Прокидатися тут рано-вранці
й дивитися на це...
неймовірно гарно.
Проблема в тому, що сюди їхати 148 кілометрів.
А щоб доїхати сюди, треба заряджатися...
цілий день.
Місця наших зупинок надто далеко одне від одного.
Тут є невелике місто. Лас-Лахас. Це...
у 204 кілометрах.
Було б чудово опанувати трохи довші маршрути.
Треба прискорити темп і збільшити добовий пробіг.
За наступні кілька днів ми плануємо проїхати північно-західну Аргентину,
Лас-Лахас і Барранкас,
і, якщо пощастить, десь отаборитися.
Чарлі говорив із власником одного будинку,
і тепер ми не їдемо на північ наосліп. У нас інший маршрут,
який ми б не проклали просто дивлячись на карту.
Цей шлях швидший, коротший, і там є «американські гірки»
по всій довжині, тож буде весело.
Я піднявся по цьому серпантину.
Нагорі...
Клаудіо фон Планта, пілот космічного дрона.
Клаудіо – оператор, що знімав усі наші подорожі.
Він їде на бензиновому Harley-Davidson.
Клаудіо, як там справи?
Що це?
-Що там таке? -Він...
Він порожній!
З твоїм мотоциклом постійно виникають проблеми.
Напевно, тобі не сказали, що «Довгий шлях на північ»
буде на електромотоциклах?
Ми на своїх ще можемо проїхати багато кілометрів.
Що тут написано?
Сімдесят вісім кілометрів.
А пального у нас мало.
Якщо ти не проти, Клаудіо, нам треба їхати далі.
У нас ще багато заряду, а в Клаудіо закінчується бензин.
Дивно.
81 КМ НА ПІВДЕНЬ
Це перший раз, коли ми зламалися
в якійсь глушині.
Я на стоянковому гальмі. Двигун не заводиться.
Постав на нейтралку і...
Я нічого не можу зробити.
Гальма на машині Дейва заклинило,
вони не відключаються.
Колесо не рухається, і ми не можемо нікуди поїхати.
Вони не деактивуються.
Ми чуємо.
Дайте я спробую викруткою.
-Можеш туди залізти? -О! Ні.
Це Запала, пані та панове.
ЗАПАЛА АРГЕНТИНА
У них якась паливна криза.
Лише погляньте на чергу біля заправки.
Іронія в тому, що ми затримуємося
не через підзарядку, а через пальне для Клаудіо.
Це досить смішно.
Бачите, їм щойно привезли пальне.
Ні на одній АЗС міста його немає.
І тут черга. Бачите яка.
Аж до кінця вулиці.
Ця жінка попереду чекає пального вже п'ять годин.
Вітаємо в Запалі!
Ми або чекаємо тут і заправляємося,
або лишаємося в місті й чекаємо до завтра,
поки паніка не закінчиться.
Ми не можемо визначитися, що робити.
Чекайте, не робіть нічого.
Що ти хочеш? Ми намагаємося його виштовхнути,
щоб колесо знову оберталося.
Треба це виправити,
але, може, спочатку спробуємо налаштувати електроніку?
Ми ж знаємо, що це прототип, а не серійна машина.
Може, їй треба трохи часу.
Сподіваємося, що перезавантажимо бортовий комп'ютер,
і гальма відключаться.
Я запитав хлопця, який дав мені зарядку...
що тут сталося. Він сказав, що тут це нормально.
Тут завжди так.
Ми сприймаємо це як належне.
Заїжджаємо на будь-яку заправку, і там завжди є бензин.
Можемо навіть не замислюватися. Але в інших країнах,
наприклад, тут це не так.
Поговоривши з людьми, ми дізналися,
як важко тут живеться.
Люди не мають грошей у кишенях, їжі в холодильниках.
І бензину на заправках.
Я щойно побачив, як хлопець на мопеді наливав бензин у каністру.
Я підбіг з каністрою Клаудіо
і вмовив його поділитися.
Я приєднав нашу каністру до його і дав йому 200 доларів.
У нас тепер є каністра пального.
Ти з'їв морозиво?
Так.
А мені не запропонував.
І мені.
Ми заправилися.
Готові їхати. Побачимося в Лас-Лахасі.
Я хочу правильно його перезавантажити.
Дейве, може, переключиш...
Переключи на дві позначки на 45 секунд, може, це допоможе.
Давай, мала.
Ну ж бо.
Зелений.
Можна їхати.
Усе добре.
Емпанади, ми вже їдемо.
Дякую всім. Ми вже поїхали.
Хлопці вже далеко,
але ми хоча б їдемо.
ЛАС-ЛАХАС АРГЕНТИНА
Оце так день! Ми проїхали 221 кілометр,
і в нас ще 16 км в запасі. Разом 236 км.
Мотоцикли набагато краще їдуть у спеку.
Думаю, можна спокійно проїхати 209 км без підзарядки.
Досить непогано, 209 км.
На півдні в холод було зовсім не так.
За останні кілька днів обставини змінилися.
ВІДКЛЮЧІТЬ, ЩОБ ЇХАТИ 9 % 16 КМ
Погода чудова. Думаю, буде тепло.
Можна не одягати термобілизну. Джинси, футболки, звичайні шкарпетки.
Вовняна термобілизна йде у відставку, мабуть...
Мабуть, на весь час подорожі. Хтозна? Ми не знаємо.
Але побачимо.
Та поки що
дякую за службу, вовняна термобілизно.
Дякую.
У теплу погоду ми можемо їхати трохи швидше.
У нас залишився час на знайомство з людьми.
«Я нащадок народу мапуче».
Мапуче? Мапуче?
-Мапуче. -Мапуче.
ҐІЛЬЄРМІНА ВЛАСНИЦЯ РЕСТОРАНУ
«Я з народу мапуче і говорю мовою мапуче».
Чудово. Дуже радий знайомству.
У нас з татом була мрія.
Три роки тому тато запропонував зробити так,
щоб його внуки не жили на соціальну допомогу.
«Разом з моїм чоловіком вони відкрили сімейний бізнес –
продаж домашньої їжі, домашнього хліба тощо».
Але тут дуже важко заробити на життя,
тому історія цих людей – це історія великого успіху, так?
Так, це дивовижно. У цьому містечку
дуже мало таких закладів.
Вони з племені мачу.
РЕСТО-БАР «РУКА-ЧА-ЧА»
Вони жили тут ще з 600-500 рр. до н.е.
Я читав, що в Чилі теж їх багато,
і до них дуже погано ставилися.
Ми можемо заїхати в гості до одного з племен. Це неподалік.
Спробуємо знайти це містечко народу мапуче.
Ці племена жили тут впродовж близько трьох тисяч років.
На початку ХІХ ст. іспанські загарбники взяли під контроль
прибуткову торгівлю сіллю й худобою.
Їхня громада зубожіла й так повністю і не оговталася.
ЧОРРІАКА АРГЕНТИНА
Ми в містечку народу мапуче.
Видно, що вони вміють дати собі раду.
Добра громада. Сильна.
Отам, мабуть, будівля міської ради.
-Вітаю. -Вітаю.
Мене звати Семюел.
-Семюел. -Семюел.
Семюел, я Чарлі.
-Юен. -Юен. Радий знайомству.
-Можна зайти в школу? -Сі.
-Добрий день. -Здрастуйте.
Ого, яка краса.
Напевно, усе ці штуки, що звисають,
зробили діти. Тут гарно.
-Добрий день. -Вітаю.
МАРІЕЛА ВЧИТЕЛЬКА
-Я Юен. Чарлі. -Чарлі.
Тут так приємно й радісно.
Ці прикраси на стінах
-гарні. -Чудові.
-Краса. -Так.
Як буде іспанською «діти»?
-Скільки «дітей»? -Ніньйос.
Шістдесят чотири.
Це двомовна школа. Ми вивчаємо іспанську й мову мапуче.
Скажіть на мапуче «добрий день».
Марр маррі, пічікече.
Марр маррі – «доброго ранку»,
пічікече – «діти».
Марр маррі...
Пі-чі-ке-ке-че.
«Че». Тобто: «Як справи?»
Я знову в школі. Ми прийшли за адресою.
Ви добра.
Провели нам урок.
Яка краса.
Дуже вам дякую.
-Дякую за екскурсію. -Щасливої дороги.
-До зустрічі... -Бувайте.
Це моя улюблена частина подорожі.
Дізнаватися про культури, про те, як люди підтримують свої традиції.
Цей чудовий чоловік усміхається після того,
як він зронив окуляри, а Клаудіо випадково на них наступив і зламав.
-Він нас не забуде. -Точно не забуде.
Добрий до нас, а ми зламали окуляри.
Мабуть, він їх давно носить.
Добре...
Це вам. Ми хотіли б...
-Ні. -Будь ласка.
За окуляри.
Ми не очікуємо випадковостей. Але вони трапляються.
Такі люди зігрівають серце.
ЧОС-МАЛАЛЬ АРГЕНТИНА
Це Чос-Малаль, мовою мапуче «жовтий камінь»,
на честь гір, що навколо.
Ходімо.
-Вітаю. -Вітаю, Атіліо.
-Добрий день. -Привіт.
Я Юен. Це Чарлі.
Радий знайомству.
АТІЛІО АЛАРКОН МУЗИКАНТ
Він співак. Також розводить чівіто.
-Кіз? -Так, кіз.
А він пише пісні для гаучо? Для ковбоїв?
Я в захопленні від розуму і творчості
співвітчизників.
Він може нам заспівати? Зараз?
З радістю.
З консервної бляшанки
Натуральні персики
Як справжній мулетір
Я зробив собі горнятко для чаю мате
Тепер я можу зняти з коня вантаж
І отаборитися
І з горнятка
Питиму чай мате
Я молюся Богу й Богородиці
Щоб вони завжди були зі мною
А в торбі я завжди ношу
Попкорн, шинку й хліб
Трохи тютюну
І мате, щоб пити
-Як справи? -Гей!
Трохи тютюну і
І мате, щоб пити
Сонце світить.
Стало трохи тепліше.
Надіюся, що тепер ми зможемо трохи поімпровізувати,
пожити в таборі.
Я так хочу поспати в наметі.
Вже кортить отаборитися.
БАРРАНКАС АРГЕНТИНА
Ми приїхали в кемпінг.
Це не зовсім той кемпінг, який ми уявляли,
коли їхали сюди.
Це просто двір, де складають будівельне сміття,
зі знаком «кемпінг».
Під час цієї подорожі
я ще не відкривав цей намет.
Ну, отак.
Я й забув, як люблю жити в таборі.
Як справи, Чарлі?
Досить непогано.
Ти вже поставив?
-Я нічого не казатиму. -О боже.
Чарлі кипить від злості.
Що це?
-Юене, в мене проблема. -Чого?
Ну, я не знаю, що робити.
Це точно не двомісний намет.
Він малесенький. Або я його неправильно встановив.
Ні. Але ти не забив кілки.
-Так. -Тягни цей кут.
Отак. Бачиш? Двомісний намет.
-Це двомісний? -Так.
Уже непогано.
Мені сподобалося спати в наметі. Було весело.
Приємно мати з собою на мотоциклі все необхідне.
Важко повірити, що ми потерпали від морозу.
Тепер ми печемося в пустелі.
Сьогодні ми проїдемо 209 км через пустелю в Маларгуе.
Їхати дуже далеко, а місто на шляху тільки одне.
Сподіваюся, ми доїдемо без підзарядки.
Інакше застрягнемо в пустелі на ніч,
коли температура нижче нуля.
Мабуть, тут жити важко.
Безплідна суха земля.
Цьому гарному обійстю, мабуть, років сто.
Це такий стародавній спосіб життя.
РІО-ГРАНДЕ
Надіюся, міст витримає.
Не люблю висоту.
Не знаю, як вам, але коли я це роблю...
мені хочеться стрибнути.
Хочу стрибнути.
До Маларгуе ще далеко. Цей готель –
перше, що ми побачили за багато кілометрів.
Надіюся, тут можна зарядитися.
Привіт, я Лус.
Це Енцо.
Лус і Енцо.
Зайдемо всередину?
Ви не проти?
-Ні, заходьте. -Заходьте.
Ого, як круто. Гарне місце.
-Неймовірно, так? -Дивися, камінь для часнику.
-Ти диви. -Це ви.
Деревне вугілля.
Деревне вугілля. Гарно.
Ого, яка лавка.
-Саморобна. -Вона з...
-Усе саморобне. -Як у мене.
-Мої лавки. -Як твої.
-Чимось скріплені. -Ми можемо тут сісти й...
-відпочити. І випити пива. -Випити пива.
Наш будинок – екологічно стійка система.
Геніально.
І ви її створили.
-Просто неймовірно. -Дивовижно.
-Покажете ще? -Авжеж.
Можна глянути?
-Сонячні батареї. -Саме так.
Це все батареї від авто. Неймовірно.
Поглянь лише. Нам це все знайоме.
Вісім тисяч ватт.
Дуже розумно. Схоже на батарею Юена.
І це не дуже складно.
Я б це не зміг збудувати,
але люди, які знають як, змогли б.
Удень ми використовуємо енергію з сонячних батарей.
Вночі є вітер. Удень є сонце.
Ідеально буде їх поєднати.
Це наше майбутнє.
У них немає лінії електропередач,
і ми подумали, якщо під'єднатися до їхньої системи,
то мотоцикли не зарядяться.
Тому ми вирішили доїхати до наступного міста.
Але проблема в тому, що між містами майже немає поселень.
На цій дорозі дуже трясе.
Час від часу
переднє колесо провалюється в гравій,
і від цього серце не на місці.
Слава богу приїхали. Важка була дорога.
БАРДАС БЛАНКАС АРГЕНТИНА
Ми кілька годин заряджали мотоцикли
й вирішили їхати далі.
До Маларгуе ще 50 км і вже пізно.
Ми не хочемо застрягти тут на ніч. Уже холодно.
Чарлі, зустрічний вітер
трохи з'їдає мою батарею.
Проїдь десять хвилин і подивися, що буде.
Їхати не так далеко.
Думаю, я не доїду.
Скоро буде місце, звідки ми не зможемо повернутися
і доїхати до пункту призначення, тоді я застрягну.
Бачиш?
У них є електричні дроти.
Вони тягнуться звідси. Треба спитати.
Треба добре зарядити мотоцикли.
Ми побачили невелику ферму й зайшли туди.
Так, добре.
Досі не показує час до повної зарядки, це недобре.
-А в тебе що? -У мене 42 години.
Не вийде.
Тут не вистачає потужності.
Дякую. Бувайте.
Дякую.
Ну, що ж.
Ми не доїдемо, треба повернутися
до Бардас Бланкас.
Я мріяв, що ми доберемося до міста,
де є гарячий душ, Wi-Fi...
Я вже й забув, як воно.
Сьогодні я знов загубив сонцезахисні окуляри.
Мабуть, ми лишили їх на тій фермі.
Якщо так, у дитини будуть нові окуляри, це добре.
У того хлопчика, що дивився на нас у вікно.
Уночі я погано спав через ці вантажівки,
тому я вже прокинувся. Зараз за чверть сьома.
Зараз глянемо, чи зарядилися мотоцикли.
Дев'яносто дев'ять відсотків.
Це електричний танець
Це електричні оберти
Це електричний танець І електричні оберти
Думаю, це вигрібна яма для всіх тутешніх будинків.
Я там пройшов,
коли повертався від мотоциклів, і...
Я відчуваю сморід. Тут вигрібна яма...
а тут мій намет.
Яма.
Намет.
Ми знову їдемо.
Люблю кемпінг, але час рухатися далі.
-Тобі досить 55 %? -Так, нормально.
Ми поїдемо в Сан-Хуан, потім до міста під назвою Вілья-Уніон,
там спробуємо здійснити найдовший денний заїзд –
321 км до міста Белен.
Це буде майже кінець нашої подорожі в Аргентині.
Сонце світить. Якщо пощастить, ми збільшимо кілометраж.
Здається, тут ми вчора вирішили розвернутися.
Тут я зрозумів, що ми не доїдемо.
І...
мабуть, тут я забув окуляри.
Цікаво, чи вони досі лежать у дворі.
Що шукаєш?
Окуляри?
Це ж треба!
Не може бути!
Чудово!
Нічого собі, чуваче!
Шкода хлопчика, але все ж таки.
Супер.
Просто клас.
Чорт забирай.
Ого, це було страшнувато.
Отакої!
Вражає. Тут так безлюдно.
Мабуть, тут знімали фільм про Джеймса Бонда.
Тут тунель і...
-Джеймс Бонд. -Джеймс Бонд.
І погляньте на все це.
-Наче з фільму. -Атмосфера як у «Джеймсі Бонді».
Дивовижна дамба.
Пригадую, що мій тато, коли він був підлітком, років у 17-18,
будував дамбу під Кріффом.
Там, звідки я родом,
у місті Кріфф у Шотландії.
Дивлюся на це й думаю: який великий проєкт.
Який дивовижний подвиг – створити щось таке.
Неймовірно, чого ми можемо досягти.
Ми знову в дорозі.
Спробуймо сьогодні проїхати 321 кілометр до Белена.
Побачимо, як буде. Це ж пригода.
Весело. У нас були вдалі й невдалі моменти.
Треба сказати, сьогодні я почуваюся добре.
Духовно я почуваюся чудово.
Так добре.
Мотоциклетна дорога мрії.
Здається, зараз ми виїжджаємо з маленької долини.
ЧИЛЕСІТО АРГЕНТИНА
Зарядимо тут мотоцикли.
Здається, це магазин електроніки.
Як вас звати?
-Ванесса. -Ванесса.
Радий знайомству, Ванессо.
-Вітаю. -Вітаю.
-Привіт. -Як справи?
Радий знайомству.
Приємно, що ми сюди зайшли,
думаючи, що тут продаються стереосистеми...
ЕЛЕКТРОНІКА ТОДО АУДІО В МАШИНУ
...ми подумали, раз тут продають аудіосистеми для авто,
у них буде добра напруга, і поїхали сюди.
Виявилося, що це просто їхній гараж, а ззаду в них будинок.
Ніякий не магазин. Та вони дозволили нам підключитися.
Пригостили обідом.
Так смішно. А ми не... Вони нас зовсім не знають.
Боже правий! Ми заїхали до них без запрошення,
тепер смокчемо їхню електрику та їмо їхню їжу.
Їмо їхню їжу.
-Фільм «Острів». -Він мене розкусив.
Трохи сумнівається, чи я знімався у ньому, чи ні.
-Думаєш? -Він не довіряє своїм інстинктам.
Довірся собі.
Вирази свої відчуття. Використай Силу.
Він мене розкусив.
Я назавжди запам'ятаю цю країну
завдяки її жителям.
Люди просто чудові.
Вони дружні, готові допомогти, їхні двері завжди для нас відкриті,
ніхто нам не відмовив. Чудова частина світу.
Жаль, що треба їхати.
Ми проїхали 157 кілометрів.
Непогано.
Так, поки що у нас усе йде за планом.
Скоро приїдемо?
Коли проїжджаєш 320 км за день, доводиться їхати в темряві.
Ліхтарі. Белен.
Бум.
Радий, що ми в Белені.
І я.
БЕЛЕН АРГЕНТИНА
Сьогодні ми проїхали десь 346 км.
Ще один незвичайний день.
Так, день був чудовий.
Молодець, Чарлі.
Ми з усім розібралися.
Мені подобається ця невідомість.
Зустрічатися з різними людьми,
бачити різні місця.
Поки що все чудово.
Чарлі.
Дивовижно усвідомлювати, що ми проїхали Патагонію й низини Аргентини.
Це рідкісний шанс побачити те все.
Бути у тих дивовижних місцях, їздити на мотоциклах.
А тепер новий виклик.
Ми заберемося в Андах на екстремальну висоту,
і це буде ризиковано.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк