Довгий шлях на північ
Ми проїдемо 21 000 км через 13 країн.
Із Ушуайї через Аргентину та Чилі прямуємо до пустелі Атакама,
там до Ла-Пасу, а потім через озеро Тітікака.
Далі – через Анди до Колумбії та Панами,
через Центральну Америку та Мексику до Лос-Анджелеса. І все це за 100 днів.
РАС МАЛКІН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
Ми дамо хлопцям відеокамери,
на їхніх шоломах також будуть встановлені камера і мікрофон,
щоб вони могли знімати в дорозі.
Це дорога? Господи!
ДЕВІД АЛЕКСАНІАН РЕЖИСЕР, ПРОДЮСЕР
Із ними поїде
оператор Клаудіо на третьому мотоциклі.
Ми з Расом будемо на двох електричних джипах
разом із операторами Джиммі,
Ентоні та Тейлором, які допоможуть із логістикою.
Ми зніматимемо хлопців із машин,
зустрічаючись із ними на кордонах,
але решту часу вони будуть самі.
ОНАІСІН ЧИЛІ
Оце так ніч була.
Ми заряджали мотоцикли тут, але це не допомогло.
ВІДЕОЩОДЕННИК
У готелі недостатньо потужності на два мотоцикли.
Тому ми попросили хлопців привезти дизельний генератор.
Ми підключили мій мотоцикл після 07:00,
і дякувати Богу він почав заряджатися.
Я засмутився, що довелося таки застосувати дизельний генератор.
Але нам треба виїхати десь до 11:00,
бо сьогодні до Вогняної Землі відходить лише один пором.
Якщо пропустимо його, доведеться чекати до завтра...
але тоді ми відстанемо від графіка.
Ми вперше зіткнулися з тим, що мотоцикли не заряджаються.
Це наша перша невдача.
Ми просто застрягли.
Ми побачили, як непросто з електричними мотоциклами.
Наразі все дуже складно.
ВІДЕОЩОДЕННИК
Гаразд, Чарлі, зробімо це. Дістаньмося до порома.
20 551 КМ ДО ЛОС-АНДЖЕЛЕСА
11:00 ТРИ ГОДИНИ ДО ВІДПЛИТТЯ ПОРОМА
У мене запас ходу 109 км, точніше 111 км.
Нам їхати 105 км. Може, дотягнемо.
Навігатор каже, будемо там о 13:30.
Пором відходить о 14:00.
Так, тому їхатимемо без зупинок.
Поки що ми проїхали всього 378 км від Ушуайї до Онаісіна.
УШУАЙЯ ЧИЛІ – АРГЕНТИНА
ПРИКОРДОННИЙ ПУНКТ ОНАІСІН
Сьогодні маємо подолати 105 км, щоб дістатися до Порвеніра.
На щастя, із джипами все добре,
тому команда чекає на нас у порту,
щоб дістатися на поромі до Пунта-Аренаса.
ПОРВЕНІР – ПУНТА-АРЕНАС
ПОРВЕНІР ЧИЛІ
Зараз ми в містечку під назвою Порвенір.
Звідси до великого міста ходить маленький пором.
Думаю, це одне з найбільших міст у Патагонії.
Це Пунта-Аренас.
Ми перегрупуємося з мотоциклами і вирушимо до Пунта-Аренаса.
Гаразд, а скільки в тебе лишилося, Чарлі?
У мене 87 км.
Добре.
-А в тебе? -Вісімдесят два.
Добре.
А скільки ще їхати?
Вісімдесят сім.
Чудово. Із такою швидкістю я не доїду.
-Але буде вже близько. -Так, будемо близько.
13:36 24 ХВИЛИНИ ДО ВІДПЛИТТЯ ПОРОМА
Ну ж бо, хлопці.
Ось де Юен та Чарлі.
А ось де ми.
Усі вже погрузилися на пором.
Цей хлопець затримає пором на 20 хвилин.
Хотілося б сісти на нього, бо наступний буде аж завтра.
Питання в тому, чи встигнуть вони до відправлення?
Їм треба поспішити.
Залишилося три кілометри.
ПОПЕРЕДУ ТРИ КІЛОМЕТРИ
У мене закінчується заряд.
-Низький заряд. -Так.
Гаразд. Має вистачити.
Це востаннє... Маємо доїхати.
Схоже, вони в десяти хвилинах від Порвеніра.
Дивіться! Вони вже тут.
Вони під’їжджають до Порвеніра.
Ну ж бо.
Дейве, вони в Порвенірі.
Вони буквально в п’яти хвилинах звідси.
Боже, ми так близько.
Що значить «усе»?
Останні 5 % щойно закінчилися.
Ти на нулі?
Гаразд, я поїду далі й щось придумаю.
13:51 ДЕВ’ЯТЬ ХВИЛИН ДО ВІДПЛИТТЯ ПОРОМА
-Наближається мотоцикл. -Так, це вони.
Вони тут, хлопці!
Але я бачу тільки одного.
-Юен зупинився. Застряг. -О ні! Що робитимемо?
-Буксируємо його? -Потрібна мотузка.
Чи можна сказати капітану, що ми вже близько
і нам потрібна допомога? Потрібна поміч.
Я бачу Юена отам. Маленька крапка вдалині.
-Він не може під’їхати ближче. Ось. -Гаразд.
Проблема в тому, що буксирувати когось на мотоциклі небезпечно,
бо втрачається рівновага.
І дуже легко впасти з нього й щось собі пошкодити.
Я триматимуся за машину.
Якось я їхав у таксі в Нью-Йорку,
і до машини під’їхав байкер.
Він простягнув руку у вікно
і сказав: «Підвезіть мене до клубу байкерів».
Таксист йому: «Гаразд».
Опусти заднє скло, я триматимуся за двері.
Їдь повільно.
-Повільно. -Схопись якось інакше, Юене.
-Та ні, все добре. -Тримаєшся?
Повільно. Отак. Добре.
-Гаразд. -Їдьмо.
-Кажи, як краще. Я... -Так, трішки швидше.
Так. Отак добре.
Добре. Виходить.
Так, важко, але все добре. Я тримаюся.
Просто їдь, як їдеш, Дейве.
Саме так, добре. Не зупиняйся. Так.
Добре. Я тримаюся.
Я дивлюся, чи не видно їх за...
Господи. Пором рушає.
Ну ж бо!
Їдь, їдь.
Коли ми вирівняємось, я відпущу двері.
Так, Дейве, зачекай.
Гаразд, відпускаю.
Ну ж бо!
Неймовірно!
Юен на борту!
Я на поромі.
Дай-но обійму тебе.
Девіде, дякую, друже. Ти мій герой-рятівник. Ти в порядку?
Так, чуваче, я надовго запам’ятаю цю пригоду.
-Ми встигли до 14:00? -Не зовсім. Бо зараз...
-Зараз друга година. -Три хвилини по другій! Непогано.
Молодець, Юене. Це було дивовижно. Оце так. Це було...
Тепер починається найцікавіше?
ПУНТА-АРЕНАС ЧИЛІ
Ми в Пунта-Аренасі.
ВІДЕОЩОДЕННИК
Це найкращий вид із готельного вікна, що я бачив. Лише море і небо.
Зараз ми залишаємо Пунта-Аренас і наступні два дні
прямуватимемо до Національного парку Торрес-дель-Пайне.
Це найвіддаленіше місце в нашій подорожі.
АРГЕНТИНА – ЧИЛІ – ПУНТА-АРЕНАС НАЦІОНАЛЬНИЙ ПАРК ТОРРЕС-ДЕЛЬ-ПАЙНЕ
До речі,
зараз у Патагонії середина зими.
Я одягнуся у все, що маю...
ВІДЕОЩОДЕННИК
...бо надворі дуже холодно.
Тож почнімо. Спочатку спіднє.
Кальсони, футболка, шкарпетки.
Теплі штани, джинси, жакет,
пуховик, куртка.
ВІДЕОЩОДЕННИК
Наші пригоди тільки почалися.
Ми не розбираємося в електротранспорті.
Ми не знаємо, як усе правильно налаштувати,
але ми навчимося.
Рукавички, водонепроникні штани, водонепроникна куртка.
ТОРРЕС-ДЕЛЬ-ПАЙНЕ ЧИЛІ
Боже. Краєвид феноменальний.
Знаєш, чого цьому краєвиду бракує?
Тепла.
Ми залишаємо цивілізацію, а це критично для мотоциклів.
Ми можемо застрягти десь у глушині.
Залишайтеся з нами. Двоє хлопців загубились у Південній Америці.
Лами.
Кажуть, що десь за 15 км ведуться ремонтні роботи.
Це я зрозумів завдяки своєму неймовірному володінню іспанською.
Дехто називає це здогадками.
Боже, поглянь на цю дорогу! Господи!
Гора трьох вершин. Саме туди ми і прямуємо.
Ми зустрінемося з гірським провідником Родріго.
Тут ціла індустрія збудована
навколо тих трьох вершин, на які всі приїжджають піднятися.
Гілларі був першим у 50-х роках.
Тож тут усе пронизано історією.
Три вежі також відомі як Голки Клеопатри,
а сам парк отримав статус біосферного заповідника ЮНЕСКО.
Ми плануємо переночувати в екологічно чистому місці
якраз під вежами.
Сьогодні я нарешті заберу свої шорти, які лишив у свого друга в Шотландії.
Він такий кумедний хлопець, Ерік.
Подзвонив мені, щоб сказати, що я залишив шорти в Шотландії.
Я подорожую по всьому світу,
тож йому спало на думку лишити їх десь у Чилі,
у нас на шляху.
Божевілля якесь, так?
Попереду наш табір. Там, де куполи.
Ми просто в чорта на рогах.
Сподіваємося, в них є електроенергія.
Нелегко нам буде.
Але завдяки другові Юена
ми опинилися в цьому найнезвичайнішому місці.
Тут неймовірно.
Це, мабуть, наш провідник. Вітаю.
Вітаю вас.
Пакунок від містера Еріка Стрікмена.
-Це тобі. -Момент істини.
-Так. -Добре.
Це від найкращого шкільного друга Юена. Вони були отакі близькі.
Він любить жартувати. Уявлення не маю, що всередині.
Поклав трохи гостинців.
Ось і вони.
-Це смішно. -Дуже смішно.
-Із Шотландії. -Із Шотландії.
«Юене, ти ненормальний, що погодився на таке, але це справжня пригода.
Я поклав кілька батарей,
щоб компенсувати відсутність станцій зарядки між вами та Лос-Анджелесом».
-Не знаю, наскільки їх вистачить. -Міг би покласти принаймні потужніші.
Як щодо можливості підзарядити наші мотоцикли?
РОДРІГО ПРИРОДООХОРОНЕЦЬ
У нас немає...
-Немає електрики? -Ні.
-Так, звісно. -Ми в халепі.
Он у тому контейнері є розетки і все необхідне.
Велосипеди може брати кожен.
Так.
Гаразд, подивимося, чи працює, Чарлі.
Добре. Підключай. Подивимось, що буде.
Чудово. Працює. Тут написано: «Сім годин 50 хвилин».
Родріго, звідки електрика?
Ми виробляємо електроенергію в основному з водоймища
поруч із тим пагорбом.
Ми виробляємо 70 % електроенергії саме з того водоймища.
-Можу показати вам тут усе. -Давай.
-Цех виробництва енергії. -Так. Було б чудово.
Це тут. Це серце всього цього місця.
Воду збирають на вершині річки,
потім по цих трубах вона потрапляє сюди,
в оці маленькі турбіни.
Де і виробляється електроенергія.
Цей помаранчевий кабель проходить по стіні...
І доходить сюди, до цих величезних батарей.
Вони такі високі, що дістають до підлоги.
У цих батареях уся електроенергія для цього еко-табору.
Тож наші мотоцикли заряджаються екологічно чистою електроенергією,
яку виробляють із води.
Ніякого генератора.
-То це вперше. -Сподіваюся.
-Вітаю, Кендро, я Юен. -Рада познайомитись.
КЕНДРА ПРИРОДООХОРОННИЦЯ
Чим ви тут займаєтесь?
Я дочка засновників, працюю тут провідником.
Чудово!
Улюблена частина туру моєї дружини. Вона обожнює це. Лайно.
-Відчуваєте цей сморід? -Так.
То що потрапляє сюди?
-Сеча? -І лайно.
-І лайно? -Так.
-Усе потрапляє... -Усе потрапляє сюди.
Так, це фільтраційна система з черв’яками.
Черви фактично поїдають усі тверді речовини.
Ми хлоруємо всю воду, очищуємо її,
а потім просто повертаємо її назад у природу.
Подивись.
-Ого. Це чиста вода? -Так.
Зараз Чарлі продемонструє нашим глядачам,
яка чиста ця вода, попивши трохи.
-Чарлі. -Хто такий Чарлі?
Вибачте.
-Було чудово. -Як тут гарно.
А де решта вашої команди?
-Вони не тут. -Ми не знаємо.
Справді?
У нас немає сигналу, тому ми не знаємо.
Подивіться на тутешній вид на гори.
ВІДЕОЩОДЕННИК
Вражаюче, правда?
Піду перевірю, як там мотоцикли.
Завтра нам треба подолати 274 км.
Буде добре, якщо вони зарядяться повністю.
Дідько. Вони зовсім на нулі.
Було 66 км, зараз – 74.
Тож він заряджається.
Ні, мотоцикл Юена теж перестав заряджатися.
У нього 38 %. Повільно заряджається.
Я навіть трохи злякався.
Я вважаю себе трохи панікером.
І це те, до чого я маю знову звикати в цих подорожах, –
дозволяти всьому йти своїм шляхом, бо я не можу завжди все контролювати.
Неможливо контролювати все.
Але все-таки хочеться спробувати.
Не знаю.
Це складно...
не зважати.
Ми пішли перевірити мотоцикли, а вони взагалі не вмикаються.
-Не показує. -Нічого.
Вмикаю. Нічого.
На екрані нічого. Ми від’єднали їх – і нічого.
Взагалі нічого.
Ми так далеко від електромережі. Це наш найгірший кошмар.
Є два моменти. Ця величезна батарея отут...
зберігає енергію, завдяки якій мотоцикл рухається.
І є маленька батарея позаду,
яка живить освітлювальні прибори та все електрообладнання.
Думаю, що й екран спереду теж.
Може бути, що сіла 12-вольтова батарея,
і тому нічого не зрозуміло.
Тому мені треба запустити 12-вольтову батарею,
тоді ми зможемо включити мотоцикл.
А якщо включимо мотоцикл і заразом дисплей,
побачимо, наскільки вистачить великої батареї.
Може, коли запустимо її,
мотоцикл включиться і покаже 100 % заряду.
Чарлі спробує зняти кришку з 12-вольтової батареї.
На всіх мотоциклах та електромобілях є 12-вольтова батарея,
яка живить певні елементи,
щоб можна було ввімкнути аварійну сигналізацію в разі поломки.
Трохи вдачі, і все вдасться.
Так. Зараз спробуємо запустити батарею.
Я хочу скористатися цією автівкою.
-Чия це... Гостя чи... -Гостя. Так.
Боже. Сподіваюся, ми їх не розбудили.
Ми хочемо завести електричний мотоцикл.
Це така класика. Подивись.
Дивись, яка крихітна ця 12-вольтова батарея.
На ній написано: «Заряджено». Яка іронія.
Юене, спробуй спочатку червоний.
Підключив на «плюс».
Зачекайте хвилинку.
-Готовий, Юене? -Так.
-Готовий? -Так.
Один, два, три.
-Добре. -Так.
Тепер включився.
-Так піде? -Зачекай-но секунду.
Я випадково вимкнув його.
-Індикатори включені. -Так. Тут 64...
Показує 76 км.
Отак. Вийшло.
Ми зробили це.
Агов!
Гаразд, тепер треба розібратися з твоїм, Юене.
Показує 62 км.
-Шістдесят два? Що? -Так. Ну, нічого.
-У мене 76 км. -Сімдесят шість км.
-Це не 76 %? -Ні, 76 км.
-Так! -В обох 76.
Чудово!
-Усе чудово. Дякую. -Можемо їхати далі.
Можемо їхати.
Приємно вирішувати проблеми, так? Приємне відчуття.
Зрештою, перешкоди – це і є подорож.
Сімдесят шість кілометрів, що мають довезти нас до кордону.
Юене, може, треба їм сказати, бо...
Я не можу подзвонити. Немає зв’язку.
-Зрозуміло. -Треба дзвонити супутниковим.
По-перше, завжди треба знати, як він вмикається.
-Ні. -Ні.
Телефон є, а подзвонити не можемо.
Ця штука зверху не дуже...
Він вмикається зверху.
Отак.
Це все.
Ніколи не забувайте заряджати супутниковий телефон.
Хтось пам’ятає, як цим користуватися?
Хлопці, привіт. Мене хтось чує?
60 КІЛОМЕТРІВ НА ПІВДЕНЬ
Чарлі, повтори. Я не зрозумів.
Ти впевнений, що то був Чарлі?
Так, написано було, що він.
ТЕЙЛОР
Ой, стривай-но.
Я...
Не знаю, як він працює.
Треба затиснути кнопку?
Так. Натисни на кнопку,
тоді рація дасть знати, коли можна говорити.
І тримай кнопку натиснутою, поки не договориш.
На щастя, я слухав, коли вони нам це пояснювали.
Гаразд, ми готові їхати.
У нас зарядки на 76 км,
-вистачить до кордону. -Готові їхати.
Чудово. Побачимося на місці, хлопці.
-Електромобіль... -Можемо їхати.
Це зовсім інша річ. Зовсім.
Одна з речей, коли ти в дорозі,
що ти сприймаєш як належне всі ті роки,
коли міг просто заїхати на автозаправку і заправити бак.
Ми знали, на що йдемо, ще до початку нашої подорожі,
але тільки в процесі зрозуміли, як воно.
Ми ще не зовсім розібралися, що та як із зарядкою,
але ми пройшли всього 10 % дороги.
Максимальний пробіг зарядженого прототипу складає близько 322 км,
але ми ще пристосовуємося.
Джипи вчаться. Вони теж пристосовуються.
Це прототипи.
Мені подобається ця цифрова панель,
А це щось типу регенератора.
Натискаєш тут, щоб гальма...
щоб гальмівні двигуни регенерували електроенергію.
Ось цим регулюється просвіт автівки. Можна налаштувати потрібну висоту.
Ми їдемо по бездоріжжю, на якому ці автівки вперше.
Вони дуже добре себе показали.
Поведеш нас, господарю?
Звичайно.
-Гаразд, поїхали. -Назад до Аргентини.
Бувайте.
-Не бачу сигналу. А, он він. -Поїхали.
Гадаю, якщо поїдемо швидше, можемо не доїхати.
Це як бензинова автівка:
якщо їхати на швидкості 100 км, двигун з’їсть усе пальне.
Те, що вночі не вдалося зарядитися, додало проблем.
Нам ще далеко їхати.
Тепер нам знову треба перетнути кордон до Аргентини,
і хто знає, скільки часу це займе.
ЧИЛІ – АРГЕНТИНА ПРИКОРДОННИЙ ПУНКТ
Добре.
Ми добре провели тут час.
НАТІ МІСЦЕВИЙ ПРОДЮСЕР
Ні, буде простіше, бо це лише його документи.
Це навіть не моє. Не знаю, чиє це.
-Це належить Чарлі. -Я так і думав.
-Це все? -Так, нам туди.
-Наступні двері? -Так.
Ти ж не провозиш контрабандою печиво до Аргентини, Чарлі?
Моє печиво... Хтось вкрав моє печиво.
Що... Як це?
-Що? -Ти його віддав?
Ні. Я побачив його там.
Я відвернувся, а його вже не було.
-Він сказав: «Ось, тримай». -Я і взяла.
-Та ні. -Ти його взяла?
Я пригостився ним, не знаючи, що воно твоє.
Дякую. Велике спасибі.
І знову Аргентина.
Двісті років назад
Аргентина, Чилі та Перу були регіонами іспанської колонії,
потім після латиноамериканських війн вони здобули незалежність.
До готелю в Ель-Калафате ще їхати 160 км.
ЧИЛІ – АРГЕНТИНА ПРИКОРДОННИЙ ПУНКТ
Тут швидко темніє,
тому ми не можемо застрягнути тут, у глушині.
Не в цій холоднечі.
Доведеться просити дизельний генератор
для зарядки електричних мотоциклів,
щоб ми могли дістатися до міста.
Не бачу іншого виходу.
Подивися, скільки наклейок на цій автозаправці.
Туди навіть світло не потрапляє.
Треба підключити мій мотоцикл.
Не можу теревенити тут цілий день.
Приблизний час до повної зарядки – одна година 55 хвилин.
Якщо будемо обачніші, доїдемо до готелю.
-Проїдемо 160 км за... -Дві з половиною–три години.
...три години.
Дев’ята вечора. Буде холодно.
Коли сяде сонце, буде лютий мороз.
Прогноз погоди. О 21:00 буде нуль градусів.
Гаразд.
Починаючи з 22:00 холоднішатиме.
Або залишимось усі тут.
А це варіант.
Тут є підігрівач.
-Можемо лишатися, так? -Їхати за вами?
Так. Якщо хтось із нас помре, зберете нас...
-і відправите додому. Так. -Добре.
На мотоциклах гарне освітлення.
То які плани на сьогодні?
Лише базова зарядка. Але...
Дістатися до готелю.
Я надів на себе все, що мав. Я Бібендум.
Коли я вже думав, що подорожі в холод скінчилися,
мені треба було приїхати сюди, в зиму.
Рушаймо.
Чарлі! Чарлі, допоможи!
Тримаю, тримаю.
-Вибач. -Гаразд.
-Зробімо це. -Зробімо це.
Дорога до Ель-Калафате майже вся з щебеню...
158 КМ ДО ЕЛЬ-КАЛАФАТЕ
...і асфальтована лише в кінці.
Має бути цікаво.
Якщо їхатимемо зашвидко, закінчиться зарядка,
а якщо надто повільно,
то відморозимо все, що можна, бо температура буде нижче нуля.
У нас є лише півгодини або година до заходу сонця.
Це те, про що ми говорили, чого не треба робити, –
рушати в дорогу без впевненості, що зможемо доїхати.
Ой. Тут купа вибоїн.
Бідний Чарлі. Така дорога нелегка для його ніг.
Дорога трохи більш кам’яниста, аніж я уявляв.
Вночі важко розгледіти вибоїни. Не дуже добре, так?
Нам пощастило, що світить місяць, тому що в нас тоновані козирки.
Маємо знайти ту дорогу.
Ледь не збив.
Так, ледь не збив.
Бо в такий час тварини виходять на дорогу.
Сподіваюся, лам не зустрінемо. Це все, що треба.
Глянь на хмару ліворуч. Чарлі, дивись.
Ух ти.
Не знаю, що це. Дивовижно, чи не так?
Маленькі та великі яскраві вогні там вдалині.
Думаю, там починається дорога.
Думаєш?
-Так. Не знаю. -Так, точно!
Думаю, це дорога!
Це дорога.
Рівненька, як сіднички дитини.
97 КМ ДО ЕЛЬ-КАЛАФАТЕ
Тут трохи вітряно.
Тут холодно.
Температура нуль,
але через сильний вітер відчувається, як мінус 10.
Пальці ніг дуже змерзли.
Довго ще до остаточного обмороження?
Їхати ще 27 км. У мене не дуже багато заряду.
Ми майже на місці. Ми зможемо.
Здається, я бачу вогні.
Так, он вони!
Ель-Калафате.
Їхатиму, як зможу.
Можливо, доведеться просто котитися.
Боже, не дочекаюся, коли відігрію пальці ніг.
ЛЬОДОВИК ПЕРІТО-МОРЕНО АРГЕНТИНА
Вчора був такий важкий день, що ми вирішили взяти вихідний,
щоб відновитися.
Втомлює цілий день бути не на мотоциклах. Це виснажливо.
Але приємно взяти вихідний, щоб прогулятися.
Побути туристами.
Дивовижно!
Вражаюче.
Нічого собі.
-Гарний маленький айсберг. Дивись. -Так, гарний.
Кажуть, знизу вони вдвічі більші.
Зверху видно лише верхівку айсберга.
Ось чому кажуть: «Це лише верхівка айсберга».
-Подивися на ці кольори. -Неймовірно.
Дев’яносто метрів у висоту, чи щось таке.
Думаю, стоячи тут, ми багато не дізнаємося.
Можна запросити Девіда Аттенборо для закадрової озвучки.
Прочитай це для озвучки.
Ось. Дивись.
Чудово.
Дякую.
«Національний парк льодовиків
знаходиться на південному заході провінції Санта-Крус в Аргентині.
Його площа – 7 270 кв. км».
Це багатенько криги.
-Це... -Не дивно, що тут так холодно. Господи.
Друге найбільше крижане поле після Південного полюса.
«Він був створений, щоб зберегти значну частину
льодових лісів Південних Анд».
-Льодові ліси. -Так.
Прикольно, так?
«Найбільший парк на заповідній території Аргентини». Ось ми тут.
Айсберг.
-Господи. -Рятуйся, хто може!
Гаразд, Лео.
Нічого собі.
Нам пощастило все це бачити, так?
Так, дуже.
Подивимося, чи можна трохи утеплитись.
У мене є медична ковдра. Рятувальне простирадло.
-Вона величезна. -Так.
Величезна.
Отак.
А це, мабуть, відірвемо.
Здається, те, що треба.
-І я. -Так, проходьте.
Було б чудово,
якби хоч пару днів усе йшло, як треба.
Було б просто чудово.
Чув про рукавички? Тато мені розповів...
Думаю, це з часів, коли ще билися на дуелях.
Знаєш, коли викликали когось на дуель,
кидали рукавичку в обличчя опоненту, а потім вона падала на землю.
І...
Якщо ти підіймав її сам,
це означало, що твій виклик не прийняли,
а це типу ганебно.
Якщо ж підіймали твою рукавичку і повертали тобі,
це означало, що виклик прийнято.
Тож думаю...
Якщо впустив рукавичку,
не можна підіймати її самому. Тато каже, що це дурний знак.
А в дорозі рукавички падають багато разів на день.
Тому він сказав, що, щоб розвіяти лиху вдачу,
треба встати на неї або хоча б торкнутися обома ногами.
Тож, якщо побачите, що я роблю отак...
це не тому, що я ненормальний. Це через слова мого батька.
Дякую, тату.
Краще б ти мені цього не розповідав.
Сьогодні ми прямуємо до Трес-Лагоса. Це маленьке містечко на краю світу.
ЧИЛІ – АРГЕНТИНА ЕЛЬ-КАЛАФАТЕ
Думаю, ті, хто там живе, так не вважають,
але це маленьке містечко в усього 160 км.
Там є хостел і зарядний пристрій.
І ось ми тут. Цей вітряний пейзаж холодніший від серця відьми.
Гадаю, треба ще трохи проїхати,
щоб дістатися до кафе, де, можливо, можна випити кави і зігрітись.
-Привіт. -Привіт, друже.
Я кажу.
Їде машина.
Кадр важливіший.
Сьогодні було добре.
Я просто дивлюся на Чарлі, що їде переді мною,
і думаю про всі ті різні місця,
на фоні яких я бачив його верхи на мотоциклі на фотографіях,
і радію, що їду поряд із ним.
Які щасливі дні. Справді щасливі.
Цей район відомий як Патагонський степ,
а насправді є посушливою пустелею.
Подивіться на це! Приголомшливо.
Смажену картоплю.
-Так. -На трьох.
Тут ми зупинилися, щоб пообідати...
ЛА-ЛЕОНА АРГЕНТИНА
...бо Буч Кессіді та Санденс Кід, вочевидь,
ховалися тут близько місяця, так далеко від Америки.
Потім вони, нарешті, повернулися,
а після того були вбиті в Болівії болівійською армією.
Це Буч Кессіді, а це Санденс Кід.
А це були його приплічники, і вони були доволі небезпечні.
Ми майже на місці. До Трес-Лагоса лишилося 5,6 км.
Лікарня, табір, Wi-Fi, хостел «Хостерія».
Ось воно.
Ходімо. Покажу тобі, де...
ТРЕС-ЛАГОС АРГЕНТИНА
Ну от. Дивись.
Кімната маленька, але окрема, розумієш?
Чарлі спатиме отам унизу.
Юен прийшов і сказав: «Я беру двоспальне ліжко».
-Так сказав. -Неправда.
Я сказав:
«Де ти хочеш, щоб я спав?»
Сьогодні дуже хвилюючий день. У нас довга дорога попереду.
274 кілометри, цей день може стати найпродуктивнішим.
Було б непогано подолати значну частину дороги.
Гадаю, треба дістати сонцезахисні окуляри.
Здається, сьогодні нас засліплюватиме сонце.
Уперед і вгору.
Ми покидаємо Трес-Лагос.
Сьогодні треба проїхати понад 160 км до місця ночівлі, Лас-Оркетаса.
Отже, драма триває. Ми щойно виїхали з Трес-Лагоса.
На нас дує зустрічний вітер.
Їхати ще 160 км, а у нас заряду на 134 км.
Чому сьогодні все якось інакше? Не розумію.
Дилема в тому,
що мотоцикли дуже зручні.
Вони їдуть м’яко та комфортно. Ніяких проблем.
Проблеми із зарядом, а вони є у всіх мотоциклах.
Місткість батареї обмежена.
Ось і все. Це просто фізика.
ЛАС-ОРКЕТАС АРГЕНТИНА
Так, ми на місці.
Було б чудово відпочивати в готелі щоночі.
Спиш тут у таку холоднечу? Так нечесно. Негарно так.
Там, звідки я приїхав, тебе не лишили б надворі.
Ти б спав у теплі біля каміна.
Там було маленьке цуценя, воно тремтіло.
Узяв би його в дім, якби міг.
Ми думали, що так не можна. Але потім до нас підійшов чоловік і спитав:
«Не заперечуєте проти собак у домі, бо їм холодно?»
І ми такі: «Звичайно, ні. Ми думали, ви їх не пускаєте».
Він не хотів заходити, бо...
Він думав, що йому перепаде через це.
-Заходь уже! -Ти можеш!
Маленький.
Отак.
Гарно. Я радий, що він усередині.
Я хвилювався за нього, він так тремтів.
У Шотландії ми носимо ніж у шкарпетці під кілтом,
і він дуже схожий на цей.
Тут ніж – це інструмент.
МІҐЕЛЬ АНХЕЛЬ МЕНЕДЖЕР
Ні, донечко.
Він трохи... Начебто більше схожий на ніж для стейка.
Але ручка трохи схожа на...
Ми називаємо їх «скін ду».
Тут є отака невеличка петлиця.
Отак у шкарпетці.
Юене, це подарунок для вас.
-Ніж для вас. -Ні.
-Це вам подарунок. -Так?
-Вам ніж. -Так.
А мені – монета.
-Гаразд. -Беріть.
Я з Шотландії, і там є повір’я...
-Так. -...якщо даруєш комусь ножа,
він має дати взамін монету, і це відводить лиху вдачу.
-Інакше можна порізатись абощо. -Добре.
-Я даю вам оцей. -Це вам.
Дякую, сеньйор.
Коли надягну кілт, покладу його в шкарпетку.
Він дуже красивий, дякую. Красно дякую.
Треба покласти більше дрів до вогню.
Ти впевнений щодо цього?
Отак це робиться. Додаємо керосину.
Обережно. Готовий?
Бах. Обережно з волоссям.
Отак.
Чудово.
Дякую.
Ми дуже відстаємо від графіка.
Навіть не знаю, чи проїхали ми вже 1 610 км.
-Ні. -Може.
-Ні? -Не думаю.
Ми в дорозі вже... другий тиждень,
і попереду ще 24 140 км... приблизно.
Побачимося наступного тижня, і ви дізнаєтеся деталі нашої поїздки.
Отак.
Не знаю, що й сказати, Чарлі.
Не хочу нікого відмовляти від електромотоциклів,
бо, на мою думку, вони чудові.
ВІДЕОЩОДЕННИК
Просто на них важко долати такі відстані.
Ми у глухому куті.
Сказали всім, що зробимо це в такий спосіб.
Через сильний холод вирішили занести мотоцикли всередину,
відігріти їх, а потім розібратися з усім іншим.
Накинь на них ковдру абощо.
Минулої ночі мотоцикли були в будинку,
і ми їх трохи відігріли.
Їм, наче, сподобалося. І показники сьогодні кращі.
Значно кращі.
Ми просто вчимося на цьому досвіді.
Коли мотоцикли в теплі,
вони заряджаються.
Розумієш, про що я?
До першої зупинки, підключеної до електромережі, залишилося 5 км.
Тоді можна буде відпочити,
а я спробую відігріти ноги та попити кави.
Переклад субтитрів: АЛІЄ БЕКІРОВА