Vi skal kjøre 2 000 mil gjennom 13 land.
Fra Ushuaia, inn og ut fra Argentina og Chile, til Atacama-ørkenen,
mot La Paz, før vi krysser Titicaca-innsjøen
og fortsetter langs Andesfjellene til Columbia over til Panama,
gjennom Mellom-Amerika og Mexico og ankommer Los Angeles 100 dager senere.
REGISSØR-PRODUSENT
Vi skal gi disse karene videokameraer,
og de får også kameraer med mikrofoner på hjelmene sine
så de kan filme mens de kjører.
Er dette en vei? Åh, herregud.
REGISSØR-PRODUSENT
En tredje sykkel følger dem, og der er Claudio, kameramannen.
I tillegg reiser Russ og jeg i to elektriske pickuper
sammen med kameramennene, Jimmy,
Anthony og Taylor, som også hjelper til med logistikken.
Vi filmer karene fra kjøretøyene
og møter dem ved grensene,
men ellers er motorsyklene på egen hånd.
Vel, for en natt.
Vi plugget i syklene, det funket ikke.
JOURNALKAMERA
Det var ikke nok kraft her på hotellet til å lade begge syklene.
Så vi ringte folkene. Vi ba de ta med dieselgeneratoren.
Rett etter 19.00 plugget vi inn sykkelen min,
og gudskjelov startet den å lade.
Det tok litt piffen fra meg å måtte lade fra denne dieselgeneratoren.
Men vi må dra rundt 11.00 i dag,
det er bare én ferge som drar fra Tierra del Fuego i dag.
Om vi mister den... må vi vente til i morgen, så...
Det ville forsinket oss enda mer.
Dette er første eksempel på å ikke få ladet, ikke sant?
Det er første eksempel på... når det ikke funker.
Hvor fastlåst du blir.
Det viser bare hvor stramt dette med elektrisitet er.
For øyeblikket er det sprøtt.
JOURNALKAMERA
Ålreit, Charley, kom igjen. Nå kommer vi oss til båten.
2 055 MIL TIL LOS ANGELES
11.00 TRE TIMER TIL FERGEAVGANG
Jeg har rundt elleve mil rekkevidde.
Vi har en kjøretur på ti og en halv. Kanskje vi klarer det.
Denne sier at vi kan nå fram 13.30.
Ok, og båten drar 14.00.
Ja, så vi bare fyker rett på.
Så langt har vi bare kommet 38 mil fra Ushuaia hit til Onaisin.
GRENSEKRYSSING
I dag må vi klare ti og en halv mil for å nå Porvenir.
Bilene rakk fram i går kveld,
så crewet venter på oss i havnen
for å ta fergen til Punta Arenas.
Vi er i en by som heter Porvenir.
Og Porvenir har en liten ferge som tar deg til en stor by.
Jeg tror det er en av de største byene i Patagonia.
Det er Punta Arena.
Vi skal samles med syklene, og vi skal til Punta Arenas.
Ålreit, jeg må spørre, hva er rekkevidden din, Charley?
Den er 8,7.
Ok.
-Hva er din? -Åtte komma to.
Ok.
Har du avstanden til stedet?
Åtte komma syv.
Flott. I denne farten klarer jeg det ikke.
-Vel, det blir så vidt. -Blir fortsatt så vidt.
1.36 24 MINUTTER TIL FERGEAVGANG
Kom igjen, gutter.
Det er Ewan og Charley.
Det er oss.
Alle andre er på fergen.
Denne fyren holder fergen i 20 minutter.
Vi vil på den, for neste er ikke før i morgen.
Jobben er, kan de komme hit før denne går?
Da må de få fart på seg.
Tre kilometer igjen.
TRE KILOMETER IGJEN
Jeg har et varsel. Lav strøm nå.
-Lite strøm. -Ja.
Ok. Vel, dette bør duge.
Det er bare at sist vi... Vi bør klare det.
Det ser ut som de er ti minutter fra Porvenir.
Åh, se! De hoppet.
De kommer inn i Porvenir nå.
Kom igjen.
Dave, de er i Porvenir.
De er fem minutter unna.
Herregud, vi er så nære.
Hva mener du? "Ute"?
De siste fem prosentene... Borte.
Er du ute?
Ok, vel, la meg fortsette, så lager jeg en plan.
1.51 NI MINUTTER TIL FERGEAVGANG
-Det kommer en sykkel fort. -Ja, det er dem.
De er her!
Jeg ser bare én.
-Ewan stoppet. Han står fast. -Nei! Hva gjør vi?
-Tauer? -Jeg trenger et tau.
Kan vi snakke med kapteinen her og si vi er nære,
at vi trenger litt hjelp? Vi trenger redning.
Vi ser Ewan der borte. Han er bare en prikk.
-Han kommer ikke nærmere. -Ålreit.
Problemet er at det er farlig å taue noen på sykkel,
for det destabiliserer hele sykkelen.
Det er lett å velte, og da ligger du der.
Jeg må holde fast i søylen din.
Jeg var i en taxi i New York en gang,
og en Hells Angel kom opp til bilen sånn.
Tok hånden sin gjennom vinduet
og sa: "Ta meg til Hells Angels-klubben."
Taxifyren sa: "Ok."
Åpne bakvinduet, så holder jeg gjennom der.
Kjør sakte.
-Ok, sakte. -Hold andre veien, Ewan.
-Nei, jeg har den. Ja. -Har du den?
Sakte, sakte. Sånn ja, bra.
-Ok. -Kjør.
-Ok, si hvor fort... -Ja, kjør litt fortere.
Ja. Det er bra.
Bra. Dette funker. Det funker.
Ja, det er vanskelig, men jeg har den.
Rolig og jevnt, Dave.
Ja, ja, det er bra. Bare hold den jevn. Ok.
Ok, har den.
Jeg venter for å se om de kommer rundt hjør...
Herregud. Fergen beveger seg.
Kom igjen.
Kjør.
Når vi retter opp, slipper jeg bare.
Ok, Dave, vent.
Ok, slipp meg.
Kom igjen!
Utrolig!
Ewan er om bord!
Men jeg er på båten.
Jeg kunne klemt deg.
David, takk, min helt, redningsmann. Går det bra?
Ja. Det der kommer jeg til å huske.
-Klarte vi det før 14.00? -Ja, vel, nei. For...
-Ja, klokka er to. -Tre minutter over to! Ikke verst.
Godt jobba, Ewan. Det var utrolig. Oi. Det var...
Vi er ikke Kansas mer, er vi?
Punta Arenas, her er vi.
JOURNALKAMERA
Beste utsikten, tror jeg, fra et hotellrom i hele mitt liv, bare sjø og himmel.
Vi forlater Punta Arenas nå, og de neste to dagene
skal vi kjøre gjennom Torres del Paine nasjonalpark,
den mest avsidesliggende delen på hele turen.
NASJONALPARK
Forresten,
det er midt på vinteren her i Patagonia.
Jeg skal kle på meg alt jeg har...
JOURNALKAMERA
...for det er så kaldt ute, ok?
På med det. Underlag.
Longs, T-skjorte, sokker.
Boblebukser, jeans, strikkejakke,
boblejakke, jakke.
JOURNALKAMERA
Det er starten på eventyret for oss.
Vi er ikke eksperter på elektriske kjøretøyer.
Vi aner ikke hvordan vi skal få dem til å funke best,
men vi lærer.
Hansker, vanntette bukser, vanntett jakke.
Åh, herregud. Utsikten er fantastisk.
Jeg skal si deg hva den ikke ser ut som...
...varm.
Vi er på vei utenfor allfarvei, det er heftig for elektriske sykler.
Vi kan ende opp med å stå fast midt i ingenmannsland.
Så heng med på Long Way Up, to karer fortapt i Sør-Amerika.
Lamaer.
Det står veiarbeid i cirka 15 kilometer.
Det er det jeg antar med min utrolige spanskkunnskap.
Noen kaller det gjetting.
Åh, herregud, se på denne veien! Åh, herregud!
Der er de tre toppene. Det er dit vi skal.
Vi skal møte Rodrigo som er fjellguide.
Hele denne industrien er laget her
på grunn av de tre toppene som alle kommer for å klatre.
Hillary var den første på 50-tallet.
Så den har steget inn i historien.
De tre tårnene er også kjent som Kleopatras nåler,
og parken står på UNESCOs verdensarvliste.
I kveld håper vi på å overnatte på et økovennlig sted
rett under tårnene.
Utrolig at jeg får tilbake shortsen min i ettermiddag fra kompisen i Skottland.
Han er en artig kar, Eric.
Han ringte meg og sa jeg hadde glemt shortsen i Skottland.
Den har vært over hele verden, og han kom på ideen med å legge dem et sted i Chile
på ruten vår.
Sprøtt, ikke sant?
Der er leiren framfor oss, kuplene.
Og vi er midt i ingenmannsland.
Vel, får håpe elektrisiteten funker.
Jeg trodde det ble gammeldags.
Men gjennom Ewans venn
har vi endt opp på dette utrolige stedet.
Det er utrolig.
Jeg tror det er vår mann. Hola.
Begge er velkomne.
Pakke fra Mr. Eric Strickman.
-Til deg. -Ok, her er den.
-Ja. -Ok.
Dette var Ewans bestevenn på skolen. De var sånn.
Han er en spøkefugl. Jeg aner ikke hva som kan være der.
Det er en liten omsorgspakke.
Der er de.
-Det er råartig. -Det er råartig.
-Fra Skottland. -Fra Skottland.
"Ewan, du var sprø som tok denne utfordringen, men for et eventyr.
Jeg har lagt ved noen batterier
som vårt bidrag til mangel på ladepunkter herfra til LA."
-Jeg vet ikke hvor mange mil det gir oss. -Han kunne jo gitt dobbel A, da.
Hva med muligheten for å plugge inn motorsyklene?
KONSERVATOR
Vi har ikke...
-Noe elektrisitet? -Nei.
-Ja, greit. -Vi er i trøbbel.
Vi har plugger og alt i den containeren der.
Alle kan ta ut alle syklene.
Ja.
Vi ser om dette funker, Charley.
Ja. Plugg den inn. Se hva som skjer.
Det er bra. Ja, det funker. Syv timer og 50 minutter, står det.
Rodrigo, hvor kommer strømmen fra?
Vi produserer energien vår hovedsakelig fra en vannkilde
fra en elv rett ved den åsen der borte.
Vi produserer 70 prosent av elektrisiteten bare med det vannet der.
-Jeg kan vise dere alt bak, -Sett i gang.
-energirommet og alt. -Ja.
Så her er det. Dette er hjertet i... i hele stedet.
Vannet samles øverst i elven, og det kommer ned gjennom disse rørene
inn i disse små turbinene.
Og det skaper elektrisitet.
Følg den oransje kabelen rundt. Den går opp gjennom veggen...
Ned der og inn i disse enorme batteriene, se.
De er så høye, de går hele veien til gulvet.
All elektrisiteten til hele økoleiren kommer fra disse batteriene.
Så syklene våre lades av helt bærekraftig elektrisitet,
av vannelektrisitet.
Ingen generator, ingenting.
-Og det er første gangen. -Jeg håper vi gjør det.
-Hei, Kendra, jeg er Ewan, hyggelig. -Hyggelig.
KONSERVATOR
Hva er din rolle her?
Jeg er grunnleggernes datter, og jeg jobber her som guide.
Ja!
Turens favoritt for kona mi. Hun er besatt av det. Bæsj.
-Lukter dere det? -Ja.
Vel, hva går i her?
-Tiss? -Og bæsj.
-Og bæsj? -Ja.
-Alt kommer... -Alt kommer inn her.
Ja, og det er et filtreringssystem med markene.
Markene spiser faktisk alt det faste.
Og alt vannet, vi klorer det, og så avklorer vi det,
og så sender vi det tilbake til naturen.
Se på det.
-Oi. Er dette rent vann? -Ja, sir.
Charley skal demonstrere hvor rent vannet er nå
ved å drikke litt av det for seerne hjemme.
-Charley. -Hvem er Charley?
Beklager.
-Vi hadde det flott. -For et sted.
Hvor er resten av teamet?
-Et annet sted. -Vet ikke.
Virkelig?
Det er ikke noe signal, så vi aner ikke.
Se på utsikten vår av fjellene der oppe.
JOURNALKAMERA
Imponerende, ikke sant?
Uansett, jeg skal gå og sjekke syklene.
Det er 27 mil i morgen.
Det hjelper på å ha dem fulladet fra start.
Faen. Ingen strøm i det hele tatt.
Den var på 6,5 mil. Nå er den 7,5 mil.
Så den går opp.
Nei, Ewans har også sluttet å lade.
Han er på 38 prosent. Så den går sakte opp.
Det ga meg en støkk.
Vet du, jeg tror jeg er en engstelig sjel.
Og at noen ganger... må jeg på disse turene venne meg til
å bare la ting skje, og at jeg ikke kan kontrollere utfallet.
Du kan ikke kontrollere utfallet på noe.
Likevel vil du prøve.
Jeg vet ikke.
Det er vanskelig...
...å gi slipp.
Så vi gikk til syklene, og de var døde.
-Ingenting. -Ingenting.
Skru den på. Ingenting.
Ingenting på skjermen. Vi plugget dem ut, ingenting.
Absolutt ingenting.
Vi er så langt fra allfarvei. Vårt verste mareritt.
Det er to ting. Dette store batteriet her...
...lagrer strømmen som får sykkelen til å gå.
Det er et lite batteri bak
som opererer lysene og alt elektrisk utstyr.
Også skjermen her i fronten, antar jeg.
Det kan være at tolv volts batteriet er dødt,
og da kan vi ikke vite det.
Jeg må starte tolv volts batteriet med kabler,
og da kan vi skru på sykkelen.
Om vi kan skru på sykkelen og se displayet,
står det hvor mye det er på store batteriet.
Kanskje når vi starter den med kabler,
at sykkelen starter og det står 100 prosent ladet.
Charley skal til å prøve å ta dekslet av tolv volts batteriet.
Alle elektriske motorsykler og biler må ha et tolv volts batteri
så de kan operere visse ting,
så om du får motorstopp, kan du ha nødlysene på.
Med litt flaks er det bare det.
Ja, nei. Vi starter med kabler.
Det jeg gjerne vil, er å bruk denne personens bil.
-Hvem er... Er det en gjest eller... -En gjest. Ja.
Herregud. Håper jeg ikke vekket dem.
Vi bruker startkabler på en elektrisk sykkel.
Det er gammeldags. Se på dette.
Se så lite det er, det lille tolv volts batteriet.
Noen har skrevet "ladet" på det. Det er ironisk.
Ewan, sett på den røde først.
Pluss er på.
Vent litt.
-Klar, Ewan? Ok. -Ja.
-Klar? -Ja.
Én, to, tre.
-Ok. -Ja.
Der er strømmen. Nå har vi strøm.
-Er det bra? -Vent litt.
Jeg skrudde den av ved en miss.
-Lysene er på. -Ja. Så vi har 6,5...
Vi har 7,5 mil.
Ja! Sånn ja. Vi klarte det.
Vi løste det.
Hei!
Ok, nå må vi ta din, Ewan.
Seks komma to, står det.
-Seks komma to? Hva? -Ja. Vel, det er ålreit.
-Jeg har 7,5. -Syv og en halv mil.
-Trodde det var prosent. -Nei, mil.
-Ja! -Begge har 7,5.
Det er flott!
-De er perfekte. Takk. -Og vi er kjøreklare.
Vi er kjøreklare.
Tilfredsstillende å løse problemer, ikke sant? Det er godt.
Avbruddene er tross alt reisen.
7,5 mil, det skulle få oss til grensen.
Ewan, kanskje vi bør fortelle dem, for grens...
Kan ikke ringe. Intet signal.
-Ok. -Vi må bruke satellittelefonen.
Ok, det første er alltid å vite hvordan den skrus på.
-Niks. -Niks.
Alt utstyret og ingen peiling.
De har disse dekslene som ikke...
Strømmen er øverst.
Ok, der er den.
Det var det.
Ha alltid satellittelefonen din fulladet.
Husker noen hvordan man bruker denne?
Hei, folkens. Kan noen høre meg?
SEKS MIL SØROVER
Hei, Charley, gjenta. Jeg hørte ikke.
Sikker på at det var Charley?
Ja, det var Charley som kom opp.
Vent litt.
Er jeg...
Jeg er usikker på hvordan den funker.
Holder du bare knappen inne?
Korrekt. Du trykker på knappen,
så lar walkietalkien deg vite når du kan snakke.
Så holder du den inne til du er ferdig.
Heldigvis hørte jeg etter da de forklarte det for oss.
Ok, vi er kjøreklare.
Vi har 7,5 mil rekkevidde,
-vi når til grensen. -Kjøreklare.
Perfekt. Ålreit, vi ses der.
-Elektrisk kjøretøy er én ting... -Vi kan dra.
Det er bare en annerledes ting, skjønner? Det er det.
Jeg tror én av tingene når du er på tur på veien,
er at du tar for gitt alle disse årene
at du kunne kjøre inn på en bensinstasjon og fylle tanken.
Selv før en tur som dette vet du at du får det strevet,
men du innser det ikke før du står i det.
Vi har ikke helt fått laderytmen på turen ennå,
men vi har unnagjort bare ti prosent.
Du vet, maksrekkevidde på prototypen er rundt 32 mil på en lading,
men vi lærer underveis.
Biler lærer. Biler blir bedre.
Disse er prototype kjøretøy.
Dette ser ut som en datamaskinkonsoll her.
Dette er en fornyer.
Du skrur på denne sånn at bremsingen...
...så bremsingen fornyer elektrisitet tilbake.
Dette er kjørehøyde på bilen. Hvor høyt og lavt du vil ha den.
For vi tar dem gjennom terreng de ikke har gått i før.
De gjør det veldig bra.
Viser du vei, mester?
Klart.
-Ok, av sted. -Tilbake til Argentina.
Ha det.
-Finner ikke hornet. Der. -Av sted.
Kjører vi fortere, tror jeg ikke vi når det.
Som med en bensinbil,
om du ligger i 160 sluker du drivstoff.
Å ikke lade i går kveld, ga oss trøbbel.
Vi har ennå langt igjen,
og nå må vi gjennom grensen tilbake til Argentina,
og hvem vet hvor lang tid det tar.
Ok.
Vi hadde det flott der ute.
LOKAL PRODUSENT
Nei, det blir lettere, for det er bare hans papirer.
Det er ikke min engang. Jeg aner ikke hvem det er sin.
-Det er Charleys. -Ok, tenkte det.
-Er det dette? -Ja, neste dør.
-Neste dør? -Ja.
Du smugler vel ingen småkaker til Argentina, Charley?
Småkaken... Noen stjal småkakene mine.
Hva... Hvordan?
-Hva? -Ga du dem bort?
Nei. Jeg så at de var der.
Jeg snudde ryggen til, så var de borte.
-Han sa: "Her. Ta denne." -Jeg tok den.
-Nei. -Tok du den?
Jeg forsynte meg uten å vite at det var din.
Gracias. Tusen takk.
Argentina igjen.
Om du går 200 år tilbake,
var Argentina, Chile og Peru bare regioner i den spanske kolonien.
Så frigjorde de seg under de latinske uavhengighetskrigene.
Vi har ennå 16 mil til hotellet vårt i El Calafate.
GRENSEKRYSSING
Med minkende dagslys kan vi ikke risikere å stå fast her midt i ingenmannsland.
Ikke i denne kulden.
Vi må ringe etter en dieselgenerator
for å lade de elektriske motorsyklene
så vi kommer oss til byen.
Jeg vet ikke hva annet vi kan gjøre.
Det er noen klistremerker på denne bensinstasjonen. Se.
Du ser ikke ut på grunn av klistremerker.
Ok, må plugge inn sykkelen.
Kan ikke stå her og skravle med deg hele dagen, skjønner?
Anslått tid til full, én time 55 minutter.
Er vi forsiktige, når vi til hotellet.
-Vi kan klare 16 mil på... -To og en halv, tre timer.
...tre timer.
Klokka ni om kvelden. Det er kaldt.
Når solen går ned, blir det iskaldt.
Værmelding. Klokken 21.00 er det ennå på minus 17.
Ok.
Og fra 22.00 og utover blir det kaldere.
Eller så er vi alle her inne.
Det er nok en mulighet.
Den har varmeovn.
-Kunne gjort det? Ja. -Følger vi?
Ja. Og om én av oss dør, kan man bare feie oss opp...
-...og skipe oss hjem. Ja. -Ok. Ålreit.
Vi har bra lys på sykkelen.
Så hva er tanken i dag?
Ok, bare nivå én lading. Men...
Komme seg til hotellet.
Jeg har på meg alt jeg eier. Jeg er Michelin-mannen.
Akkurat når jeg trodde de kalde kjøredagene mine var over,
måtte jeg komme ned og kjøre om vinteren.
I vei med oss.
Charley, hjelp!
Det går bra.
-Beklager. -Ok.
-Vi kjører på. -Vi kjører på.
Til El Calafate er det nesten bare grus...
SEKSTEN MIL TIL EL CALAFATE
...kun asfaltert på slutten.
Kan bli interessant.
Kjører vi for fort, går vi tom for strøm,
og kjører vi for sakte,
fryser vi ræva av oss når temperaturen bikker under 17 minus.
Vi har bare en halvtime... time før solnedgang.
Det var dette vi sa her om dagen at vi ikke måtte gjøre,
legge i vei når vi vet at vi nesten ikke klarer det.
Au. Dette blir altfor humpete.
Stakkars Charley. Denne veien er ikke bra for beinet.
Ja, litt mer grus enn jeg håpet på.
Det er vanskelig å se humpene om kvelden. Ikke bra, hva?
Jeg syns vi er heldige med den månen siden visirene våre er litt farget.
Vi må bare finne den veien.
Det var nære på.
Ja, det var nære på.
Dette er tiden for å treffe dyr.
Jeg håper bare det ikke kommer en lama.
Se på den skyen der oppe til venstre. Charley, beklager, se på den.
Oi.
Jeg vet ikke hva det er. Det er utrolig, hva?
Det er disse små, store, sterke lysene langt der borte.
Jeg tror det er veien framfor oss.
Er det?
-Jeg tror det. Jeg vet ikke. -Ja!
Jeg tror det er veien!
Det er veien.
Glatt som en barnerumpe.
NI OG EN HALV MIL TIL EL CALAFATE
Ok, det er litt vind nå.
Må si det er kaldt.
Det er 17 minus,
men med den vinden føles det mer som 23 minus.
Tærne mine er skikkelig kalde nå.
Hvor lang tid tar det å få frostbitt?
Har 2,7 mil igjen. Jeg har ikke så mye strøm.
Vi er nesten der. Jeg føler det.
Jeg tror jeg ser lysene.
Hei, der er det!
El Calafate.
Dette klarer vi bare på hengende håret.
Kanskje jeg må trille siste biten.
Jøsses, jeg gleder meg til å føle varme i tærne igjen.
ISBRE
I går var så slitsom at vi bestemte oss for å ta fri i dag
bare for å lade opp selv.
Slitsomt å ikke være på syklene en dag. Kjempeslitsomt.
Fint å ha en dag fri til å vandre rundt.
Gjøre litt turismo.
Det er utrolig!
Det er imponerende.
Oi.
-Det er et fint, lite isberg. Se. -Ja, det er pent, ikke sant?
Sier de ikke at de er dobbelt så store under?
Du ser bare toppen av isberget.
Det er når de sier: "Det er bare toppen av isberget."
-Se på fargene. Herregud. -Utrolig.
Nitti meter høyt, eller noe sånt.
Å stå her ute gir oss vel ingen informasjon.
Vi kunne jo alltids få Attenborough til å legge på stemme.
Ja, legg stemme på dette.
Her er vi. Se.
Dette er flott.
Takk.
"The Glaciers nasjonalpark
ligger sørvest i provinsen Santa Cruz, Argentina.
Den dekker et område på 7 200 kvadratkilometer."
Det er fryktelig mye is.
-Det er... -Ikke rart det er så kaldt her. Herregud.
Det største isfeltet etter Sørpolen.
"Og den ble etablert for å bevare en viktig del
av de sørlige Andesfjellenes glasiale skoger."
-Glasiale skoger. -Ja.
Det er ganske kult, hva?
"Den største parken i Argentinas beskyttede områder." Der ja.
Isberg.
-Herregud! -Alle mann alene!
Ålreit, Leo.
Oi.
Vi er heldige, alt vi får se, hva?
Ja, veldig.
La oss se om vi kan lage en liten isolasjon.
Jeg har et medisinsk teppe, redningsdekke.
-Det er stort. -Det er stort.
Det er stort.
Sånn.
Kanskje vi kan kutte av det.
Jeg tror det ser bra ut.
-Ok. -Ikke noe problem.
Det hadde vært bra
om vi kunne fått noen dager med lite som går galt.
Det hadde vært fint.
Du vet den med hanskene? Faren min...
Tror det er fra gamle dager med duell eller noe.
Da du utfordret noen til duell,
dasket du dem i fjeset med hansken og kastet den på bakken.
Og...
Om du måtte plukke den opp selv,
betydde det at de ikke aksepterte duellen,
og det var nok skamfullt for deg.
Hadde de plukket opp hansken og gitt den tilbake,
hadde de akseptert duellen.
Så om...
Om du kastet hansken,
kunne du ikke ta den opp selv. Faren min sa det betydde uhell.
Det skjer hver dag på disse turene, mange ganger om dagen kaster du en hanske.
Han sa at for å bryte uhellet måtte du
stå på den med begge føtter, eller røre med begge.
Så om du ser jeg gjør dette...
...er det ikke fordi jeg er gal. Det er på grunn av pappa.
Takk, pappa.
Skulle ønske du ikke hadde fortalt den.
I dag skal vi opp til Tres Lagos, en bitte liten, ubetydelig plass.
Den er nok ikke ubetydelig om du bor der,
men det er en liten by, bare rundt 16 mil.
Det er et vertshus der, og det er en lader der.
Her er vi. I dette forblåste landskapet, kaldere enn et heksehjerte.
Men vi har vel bare litt igjen
før det er en kafé hvor vi kan få litt kaffe og varme oss litt.
-Hallo. -Hallo, kompis.
Det må jeg si.
Kommer bil.
Opptaket er det viktigste.
Jeg har kost meg.
Jeg ser bare på Charley foran meg
og tenker på alle de stedene
jeg har sett dette bildet av ham på sykkelen,
og det er bare fint å kjøre med ham.
Det er glade dager. Glade dager.
Området er kjent som Patagonias skrent,
som egentlig er en tørr og nedbørsfattig ørken.
Hei, se på det! Slående.
Litt chips.
-Ja. -Til tre.
Her har vi hengt sammen for litt lunsj,
for Butch Cassidy og Sundance Kid kom visst til dette området
og skjulte seg i en måned, hele veien fra Amerika.
Til slutt dro de oppover,
og så ble de drept i Bolivia av den bolivianske hæren.
Men dette var Butch Cassidy, og det er Sundance Kid,
og dette var gjengen hans, og de var ganske fæle gutter.
Nesten framme. Seks kilometer til Tres Lagos.
Sykehus, camping, Wi-Fi, "Hosteria gjestgiveri".
Der er det.
Kom. Jeg skal vise deg hvor...
Her er det. Se.
Jeg mener, det er lite, men det er vårt eget, skjønner?
Og Charley skal sove under der.
Ewan kom inn og sa: "Jeg tar dobbeltsengen",
-sa han. -Nei.
Jeg sa:
"Hvor vil du jeg skal sove?"
Ser fram til i dag. Vi har mye kjøring i dag.
Tjuesyv mil, kanskje den lengste dagen så langt.
Det hadde vært bra å få lagt mange mil bak seg.
Må ta fram solbrillene, tror jeg.
Det ser ut som vi får kjøre i solen.
Framover og oppover.
Vi forlater Tres Lagos.
I dag må vi kjøre over 16 mil for å nå kveldens stopp, Las Horquetas.
Vel, så dramaet fortsetter. Vi har nettopp dratt fra Tres Lagos.
Vi har litt medvind med oss.
Vi skal omtrent 16 mil, og vi har en rekkevidde på 13 mil.
Hvorfor er det så annerledes i dag? Jeg skjønner ikke.
Og dilemmaet blir verre
fordi syklene er herlige å kjøre.
De er jevne og nydelige, det er ikke syklenes feil.
Det er ladingen, og det gjelder alle motorsykler.
Det er begrenset hvor mye elektrisitet du kan få med deg i et sånt batteri.
Og det er det. Det er fysikk.
Ja, vi er her.
Hadde vært fint om vi fikk et rom hver i natt.
Er du ute i kulden? Det er urettferdig. Ikke greit.
Der jeg kommer fra, hadde vi ikke latt deg være ute,
du hadde fått kost deg foran peisen.
Det var en liten valp som skalv og skalv. Jeg hadde tatt ham inn om jeg kunne.
Vi trodde ikke han fikk lov å komme inn. Så kom det en fyr og sa:
"Er det greit hundene kommer inn, de er så kalde?"
Og vi bare: "Tuller du? Vi trodde ikke du lot dem komme inn."
Så ville han ikke inn...
Han trodde han var i trøbbel.
-Kom igjen! -Du klarer det!
Lillemann.
Jepp.
Det er bra. Glad han er inne.
Jeg bekymret meg for ham ute, han skalv.
I Skottland har vi en kniv i sokken når vi bruker kilt,
og den likner på dette.
Kniven er et verktøy.
No, hija.
Det er... Det er mer som en biffkniv.
Men håndtaket er som...
Vi kaller dem sgian-dubhs.
Den har en liten klaff der.
I sokken.
Ewan, en gave til deg.
-Kniven er til deg. -Nei.
-Du tar gaven. -Ja?
-Kniven er til deg. -Ja.
Mynten er i bytte til meg.
-Ok. -Ta den.
Jeg er fra Skottland, og det er en overtro...
-Ja. -Om du gir noen en kniv,
må de gi deg en mynt, og det bryter uhellet.
-Ellers kutter du deg eller noe. -Ok, ja.
-Jeg gir deg denne. -Den er til deg.
Gracias, señor. Takk.
Når jeg bruker kilten, har jeg den i sokken.
Det var snilt, takk. Takk, gracias.
Jeg må fyre mer på denne ilden.
Er du sikker på dette?
Det er sånn vi gjør det. Heller på parafin.
Forsiktig. Klar?
Poff. Pass på håret.
Ok.
Ja.
Gracias.
Vi er ganske langt etter der vi burde ha vært.
Jeg tror ikke vi har kjørt 160 mil ennå, har vi?
-Nei. -Kanskje.
-Har vi ikke? -Tror ikke det.
Vi har vært på veien... Dette er uke to,
og vi har rundt 2 400 mil igjen...
Bli med oss neste uke når vi diskuterer kjørelengde og rekkevidde på Long Way Up.
Ja. Sånn ja.
Vet ikke hva jeg skal si.
Jeg vil ikke avskrekke folk fra elektriske sykler,
for jeg syns de er utrolige.
JOURNALKAMERA
Det er bare vanskelig å få disse lange distansene ut av dem nå.
Står fast i et hjørne.
Vi sa til alle at vi skulle gjøre det sånn.
Siden det er så kaldt, var ideen å sette syklene i huset,
varme dem opp, og så avslutte i morgen.
Kast et teppe på dem eller noe.
Vi tok syklene inn i går kveld
og holdt dem litt varmere.
De likte det. Tallene er bedre i dag.
Mye bedre.
Det er en læringskurve, alt dette.
Å holde syklene varme
er en løsning for å gjøre det elektrisk.
Skjønner?
Fem kilometer til første rutestopp,
og da kan vi sitte,
jeg kan prøve å få følelsen i tærne tilbake med en kopp kaffe.
Tekst: Tanja Dromnes