Тишина!
Строй се! За химна
на Народна република България - мирно!
Горда Стара планина,
до ней Дунавът синей,
слънце Тракия огрява,
над Пирина пламеней... Родино!
Мила Родино!
Ти си земен рай!
Твойта хубост, твойта прелест...
Казвам се Борис Радулов, но ме знаят като Бохеми.
Измисли ми го един стар евреин, на който продавах долари и злато.
В груб превод "бохем" означава "човек, който обича живота".
Аз спрях да обичам своя, като влязох в Софийския през 1971 г.
Но прякорът си остана.
Пандизът е сложна материя. Първите няколко години си на тръни.
После започваш да се будиш с усещането,
че все едно цял живот си бил зад решетките. Адаптираш се.
Здравей, Бохеми. Това сладкото ще го ядеш ли?
Бягай! - Изчезвай!
Ето.
Чухте ли за Мето Мустака? Зашил си топките за панталона.
Мамка му откачена! - Вярно ли, Даскале?
Без майтап! Осем шева.
Луд човек.
Бохеми, според теб това нормално ли е?
Дреме ми за на Мето ташаците.
Бягай, бе! - Ходи на другата маса.
Казаха ми тук да седна. - Ние ти казваме друго!
Толя, конфитюра ще го ядеш ли? - Този път - да.
Дай му го. Какво толкова ще ти стане?
Ще се продрискаш от сладко бе, момченце.
Някои надзиратели са точни.
Особено с важен затворник като мен.
Ти ли си шеф на Втори днес? - Да.
Евала!
А важен значи такъв, от когото имат полза.
За Векилски обаче никой не е важен. Той е откровен садист
и само си търси повод да те вкара в стационара.
Главата или ръцете?
Не бях аз, началник! Честна дума ти казвам!
Някои пандизчии разправят, че дал име на дървената си палка,
с която пердаши наред. Чували го да й вика Стефка.
Всеки го е страх от Стефка.
Имаше едно цигане от крилото на рецидивистите - Сълзата.
Имаше татуировка на сълза на дясната буза.
Него не го беше страх,
но като лежа в стационара три месеца с разкъсан ректум,
започна и той да се страхува.
В пандиза да се страхуваш, е здравословно. Но в умерени дози.
Защото ако прекалиш, ти се ебава майката.
Втори стругарски цех, завод "Кремиковци".
Външен обект и най-голям кяр за всеки пандизчия.
Два работни дни се броят за три излежани, но не това е основното.
Макар и за кратко, там се чувстваш като нормален човек.
Представяш си, че като удари звънецът в 17 ч.,
си вземаш шапката и си биеш камшика.
Пиеш един-два коняка и после - накъдето те отвее вятърът.
Я в Унгарския, я в барчето на "Балкантурист".
Зависи колко ти е дебел джобът.
Само че работният ден приключва и ти се връщаш в пандиза.
А там коняче не сервират.
Мечтата ти угасва, а ти псуваш себе си, псуваш партията,
псуваш майка си за това, че те е родила.
"Човекът е животно с жилава, куча душа.
Той привиква и търпи на всичко."
Не съм го измислил аз. Прочетох го някъде и ми хареса.
Особено вярно е за пандизчиите.
Те са подли, порочни, неморални и абсолютно лишени от късмет хора.
Но все пак са хора.
Шахът е като живота.
Трябва да мислиш с два-три хода напред да прокопсаш.
Вас като ви гледам, много сте прокопсали.
Краси, не пипай фигурите с мазните си ръце.
Защо? - За двеста по сто. Вземи му го.
Трябваше да направим клуб по комар. Поне щяхме пари да изкараме.
Пари с комар не се изкарват, Краси. - Върни ми тогава 20-те лева.
Ето. Мастичка.
Шах.
Ти си, Бохеми.
"Добре. Лека нощ. Утре ще те събудя.
Ти за мен си все едно будилник..."
Ако питаш десет пандизчии кой им е най-големият проблем,
ще получиш десет различни отговора.
Едно нещо обаче важи за всички.
Всеки затворник мрази затвора и иска някак да го преебе.
Хайде, не да го преебе, но да го преживее. Да го победи.
Но за да го победиш, трябва да го познаваш.
И затвора, и себе си.
Докладват ми само хубави неща за твоя екип.
Сядай. Недей да стърчиш така.
Знаеш ли какво е това?
"Хидравлични клапани". - Възможност. И за двама ни.
Качествената продукция влияе добре на реномето на затвора.
Това е добре за мен. А може да бъде добре и за теб.
Вътре са описани всички подробности. Дневни норми и т.н. Какво мислиш?
Може ли да помоля за една лична услуга, гражданино директор?
Стига да е по силите ми. - Искам отпуск.
Съжалявам, ще трябва да ти откажа. - Само един ден.
Точно сега няма как да стане.
Разбирам.
Заради детето ли искаш отпуска?
Слушай, Радулов. Ти си сериозно момче и искам да ти помогна.
Другия месец може да уредим да дойде детето за един ден.
Ще ти дам да ползваш моя кабинет, не стаите за свиждане.
Благодаря, гражданино директор. Но не искам да идва тук.
Толкова мога да направя.
Свободен ли съм?
Разгледай ги на спокойствие.
Не мисля, че можем да се справим с това.
Сядай!
Ако за шест месеца удвоиш дневните норми без да пада качеството,
аз ти гарантирам помиловка до година.
Ще си бъдеш вкъщи, при детето.
Ще ми трябва свежа кръв в бригадата. - Който поискаш.
Кольо. - Влашкия?
Сатъра. - Абсурд!
Само той е квалифициран.
Смъртниците - те са съвсем друго крило от пандизчии.
Денем ги изкарват за малко на двора
и като ги видиш, няма да кажеш, че това са най-опасните убийци.
Вървят си мирно и тихо, понякога дори се шегуват.
Нощно време в килиите обаче е друго.
Изнервени, неспокойни. И най-малкият шум ги напряга.
В такъв момент могат да разкъсат всеки,
защото инстинктът за самосъхранение е по-силен от травмата.
Всяка сутрин точно в 4 ч.
Надзирателите ги извеждат един по един от килиите,
но никой не знае дали отиват до кенефа или в "мечата дупка".
Така наричат тунела, където се извършват екзекуциите.
Някои плачат като малки деца, други буйстват...
А Сатъра... Сатъра мълчеше.
Човек не знае какво се мъти в главата му.
А и никой не смее да го пита.
В пандиза е влязъл преди мен и още чака смъртната си присъда.
Ето така. Мълчи и чака.
Като новобранец бачках с него в цеха на пандиза.
Понякога го изкарваха заради добро поведение.
Ставай!
Веднъж двама педали от Врачанско
се опитаха да ме нагъзят в обедната почивка.
Сатъра им счупи коленете с голи ръце.
А на единия прегриза гърлото почти до смърт.
Оттогава сме нещо като приятели.
Макар да се виждаме рядко и да си мълчим.
Опитомен звяр и дяволски добър работник.
Истински виртуоз на струга.
Мале...
Кой идиот изкара Сатъра от смъртния етаж?
Аз.
Ти не си добре.
Много съм си добре. Човекът бачка като вол
и не дрънка като теб по цял ден.
Той изобщо може ли да говори?
Не знам. Не съм го чувал.
Казват, че сам си бил сдъвкал езика. - Краси...
Вярно е, бе!
Даскале, кажи му.
Не знам. Ама мен не Сатъра ме притеснява.
Георгиев?
Слушам, гражданино началник. - Най-отпред.
Аз тук съм си добре.
Някой друг има ли претенции къде ще седи?
Ковачки? Сядай!
Младши, помогни ми, моля те, да си вдигна гащите, че ще омажа...
Ето тук само ми ги...
Хареса ли ти, младши? Спокойно. Пак ще ти дам да го барнеш.
Тишина!
Георгиев. Пред мен.
По-близо.
Още по-близо.
Ръцете.
Бих ти ги счупил веднага, но работа трябва да се върши днес.
Един ден наказателна килия и без външни обекти до края на седмицата.
Стига бе, старши! Ебавам се с младши...
Два дни наказателна килия.
Марш в строя.
Гледай и се учи.
Утре ще е твое задължение.
Другарю капитан, виноват. Не знаех как да реагирам.
Първи ден ти е. Не си им свикнал на магариите.
Той какъв е? - Серафим Георгиев-Иглата.
Беше със смъртна до миналата година.
Замениха я с доживотен.
Мен ако питаш, такива като него трябва да се убиват на място.
Какво е направил?
Направил...
Набелязал си една къща на "Жданов"
и се промъкнал да я обира през нощите.
Не знаел обаче, че вътре живеела болна баба.
Удушил я, да не вдига шум.
След това се наял, напил се и легнал да спи.
На сутринта внучката дошла да види баба си.
Удушил и нея.
Но преди това я изнасилил.
Нещо като приказката за Червената шапчица, но без ловеца.
Никога не им подавай ръка. Ще ти я отхапят до рамото.
Къде е Толята? - Разболял се.
Аз чух нещо друго.
Каква е нормата, Бохеми?
Като не знаеш каква е нормата, чий го дириш тук?
Седи мирен, чичка.
Ако с Толята се случи нещо, ще те пречукам.
Така ли? Хайде да видим как ще стане.
Слушай, мизерник...
Това е моят цех. Идваш, бачкаш и не създаваш проблеми. Ясно?
А ти май от обикновен плъх си станал надзирател. Евала!
Не се занимавай с мен и се моли Толята да оцелее.
Много ме е страх! Гледай, целият треперя.
Абе, Бохеми...
Вярно ли е, че правиш свирки на директора?
Проблем ли има?
Не.
Обяснявам за нормата.
Заповядайте.
Младши, и ние ядем бонбони.
Вземете си.
За новата работа ли? - Снощи ми се роди син.
Да ти е жив и здрав.
Честито! - Благодаря.
Единият е у мен. Другият...
Ако нещо се случи, всеки надзирател знае къде е тайникът.
Това са убийци, изнасилвачи и педофили.
А ти ги черпиш с бонбони.
Изглеждат като хора, държат се като хора, но не са.
Не позволявай видът им да те заблуди.
Слушам.
Ще говориш с тях само по служебни въпроси или...
...с възпитателна цел.
Трябва да им покажеш, че не те е страх от тях.
Това са животни. Само да надушат, че те е страх, и ще те разкъсат.
Лек наряд ти се падна като за първи ден.
Заключваме ли цеха? - Не.
Тук няма къде да избягат.
Запомни най-важното.
Ти държиш камшика.
И те го знаят.
Сатър, какво има?
Едвам съм те извадил бе, човек. Хайде да поработим.
Защо спираме?
Има нещо в машината.
Ама какво е?
Сигурно е плъх.
Плъх... С пера.
Пиле? Я дай да видя!
Вярно бе. Май е гълъб.
Или от онези... Как се казваха?
Няма значение. Някаква птица е. - Как се е навряла вътре?
Заклещила се е. Крилото май й е счупено и е заседнала вътре.
Защо реши така?
Ела и виж. - Да бе! Ей сега.
Как ще я вадим?
Браво, Бохеми! Ти й еба майката.
Извади я ти! - С какво?
Кьорав инструмент няма.
Трябва да вдигнем струга и да го наклоним.
Как ще го вдигнеш бе, мангал тъп? Това са два тона.
Тъп си ти, Серафиме. Имаме кран.
Това няма да стане с кран. - За какво й е да влиза в струга?
А ти защо влезе в пандиза? - Защото ме хванаха.
Видя ли? Съдба.
Защо не работите?
Една птица се е заклещила в машината.
Аз мисля, че се скатавате.
Не се будалкаме, началник. Вижте сам.
Пускай. Зъбците ще го изплюят. Няма да блокира от едно врабче.
Ще ни осъдят за убийство, гражданино началник.
Да. И ще ни тикнат в затвора. - Тишина!
Да не сте на консомолска бригада? Включвай струга.
Гюзелев!
Бохеми, действай.
Този струг си е на Сатъра. Аз не му разбирам.
Ковачки? - Аз.
Включвай струга!
Слушам.
Дали да не пробвам да извадя птицата?
Включвай, ти казах!
Пуснеш ли я, ще му скина главата.
Мангал, залости вратата!
Съдба, Бохеми.
Всеки момент ще дойде мобилният екип.
Ако ни пуснете, ще ви се размине само с наказателна килия.
Млъкни!
Даскале, дай акъл.
Тази птица не е случайно тук.
Какво искаш да кажеш?
Нали ти казах? Съдба!
Съдба! Глупости. Отивам да намеря патрула.
Да ни наклепаш всички, нали? Хайде, давай!
И без това им лижеш гъзовете! - Млъквай, бе!
Опитвам се да ви спася задниците. Но за твоя ще се замисля.
Излезеш ли...
...откъсвам му главата.
Евала, Сатър!
Разстрел. Ето това ви чака всички.
Разстрел?
Бохеми, вярно ли е?
Ще ни разстрелят ли? - Като кучета.
Ау... Много хапе тая Стефка. А, старши?
Ама ние нищо не сме направили.
Нали, Бохеми?
Нали? - Краси, успокой се.
Кажи, Даскале. Нищо не сме направили, нали?
Бунт! Заложници и заплаха за живота на служебни лица.
Не, не... - Имате пет минути максимум!
Сатъра е виновен. Сатъра и Иглата...
Млъкни бе, мангал!
Мангал е майка ти! Няма заради теб ние да го ядем!
Ще ти навра Стефка в гъза! - Майната ти!
Осъзнай се!
Заедно сме в лайната и заедно ще излезем от тях.
Нали щеше да ходиш при патрула?
Няма да се наложи.
Защото няма никакъв бунт, нито заложници.
Нито заплаха за живота на когото и да е било.
Просто малко си изпуснахме нервите.
Нали?
Младши, как си?
На теб говоря, момче. Как си?
Ще се оправя.
Ето...
Момчето е добре. Предлагам да приключим с тази глупост.
Да се връщаме на работа,
после кап. Векилски ще реши по колко дни карцер да даде на всеки.
Аз предлагам да пречукаме фуражките и да се махаме оттук.
Но никой не ти иска предложенията. - Нито пък твоите.
Май е най-добре теб да те пречукаме. - Хайде, давай!
Престанете да си ги мерите.
Дайте да чуем Векилски какво ще каже.
Отвържете ме, пуснете момчето и ще реша как да продължа деня.
Лъже! Лъже! - Игла, сега ти ще мълчиш.
Все едно не го знаете тоя. Отвържем ли го, всички отиваме на кино.
Не всички. Само ти.
Нали уж всички бяхме в лайната?
Бяхме. Обаче всеки сам си носи кръста.
Аз съм с Бохеми.
И аз.
Прав е Бохеми.
Сатър? Ти с кого си?
Сатър, приключихме.
Виж колко детайла имаш да изработваш, и да почваме.
Пилето?
Пилето сигурно вече е сдало багажа. Хайде, пусни момчето и да почваме.
Живо е.
Живо, умряло - все тая. Не можем да го извадим. Опитахме, нали видя?
Не сме опитали. - Стига бе, Сатър!
Виж му лицето. Задушава се. Искаш да го убиеш ли?
Не става! Ето на! Видя. Опитах.
Пилето е пътник. - Значи и тоя е пътник.
Само приказвате! Аз ще го оправя тоя лудия.
Никой никого няма да оправя.
Осъзнай се бе, човек! Момчето вчера е станало баща.
Преди малко черпеше с бонбони, помниш ли?
Сега искаш да го бастисаш заради едно пиле.
Пилето вече е преебано. Не е нужно и ние да ядем кура.
Защо ти е толкова важно това пиле?
Не му е тук мястото, Бохеми.
На Сатъра му е жал за пилето. Иска да го спасява. Чухте ли всички?
Знаем. Сатър...
Как е брат ти? - Млъкни, бе!
За него жал ли ти е? И него ли искаше да спасиш?
Спокойно, Никола! Не си заслужава този боклук.
Началник, ако нещо се случи, на твоята съвест ще лежи момчето.
От какъв зор? Аз ли му държа верига на шията?
Провокираш. И този път Иглата е прав. Вярно си боклук.
Птицата няма нищо общо със ситуацията, Даскале. Нищо.
Нали, Бохеми?
Моля?
Затова ли издейства външен обект за Сатъра?
Защото предварително сте планирали бягство.
Какво? - Ама ти трябваше и Иглата.
Затова спретнахте онова в столовата с Толята.
А, без мен.
Вярно ли е, Бохеми? - Пълни глупости!
Аз друг начин освен бягство не виждам.
Няма никакъв план. И вече ти казах: никой няма да бяга.
А тогава какво?
Ще преговаряме.
Какво ще подговаряме? "Ще пуснем момчето, ако освободите кокошката?"
Краси е прав. Не можем да преговаряме, ако момчето умре.
Младши? Младши! Моля те, отпусни малко!
Отпусни бе!
Вземи.
Чуваш ли ме? Как се казваш?
Младши надзирател Веселин Ковачки.
Кофти първи ден, а, другарю младши надзирател?
Векилски!
И по-лошо ще става.
Бунт! Опит за...
Векилски, какво става?
Не си и помисляй да отваряш.
Внимавай!
Тук затворник Борис Радулов. Разрешете да говоря с директора.
Въоръжени са!
Махни се от вратата! Ще стрелят.
Повтарям. Тук затворник Борис Радулов...
Дръпни се, бе! - Разрешете...
Аз отивам до уазката. Ти оставаш. - Не!
Никола, дай да поговоря с тях. - Не.
Трябва да докладвам. - Отиваме двамата.
Ами ако избягат?
Да се разберем преди да е станала белята.
А пилето?
Белев, отваряй си очите! Няма да се бавя.
Пилето е избрало да влезе в твоята машина, не в нашите.
Дай ни шанс и ние да изберем.
Тук старшина Тончев от Втори цех. Търся диспечер. Ало?
Стой!
Искам да доложа, гражданино милиционер.
Тук старшина Тончев от Втори цех. Търся диспечер. Ало? Има ли някой?
Бохеми, затвори вратата.
Не мърдай! Горе ръцете!
Горе са бе, момче. Спокойно.
Хайде, бе! Да ти се не види!
Какво направи бе, момче?
Убиха го!
Убиха Даскала!
Убиха го.
Добър ден, другарю директор. - Какво е положението, Лалев?
Барикадирали са се в цеха и държат заложници.
Кои са заложници?
Кап. Деян Векилски и едно ново момче. Ковачки му е фамилията.
А убитият?
Йордан Манев. - Даскала.
Опитвал се да бяга. - Даскала да бяга?!
Какво искат? - Не знаем, другарю директор.
Все още не сме влизали в контакт с тях.
И какво чакате, Лалев?
Защо Козарев е тук? - Дежурен е на бойната група.
Не ни трябва бойна група. Разкарай го!
Има заповед, подписана лично от министъра.
Намери начин да се свържеш с хората в цеха. Искам да говоря с Радулов.
Слушам.
Здраве желаем, другарю полковник.
Казаха ми, че сте в отпуск. - Вече не.
Може да си вървиш. Сам ще се оправя с моите хора.
Не мисля. - Не искам излишно напрежение.
Аз също. Тук съм, за да реша проблема.
Войници с пушки само ще влошат нещата.
Няма да рискувам живота на хората в цеха.
Защо тогава изкарвате рискови затворници на външен обект?
Не ме учи как да си ръководя затвора!
Спокойно, полковник. И двамата сме от една и съща страна на барикадата.
Няма барикада, Козарев.
И ти си отзован. Върви си и се наслади на слънчевия ден.
Не сте вие човекът, който може да ме отзове.
Така да бъде. Идвай с мен. - Моля?
Тръгвай, ти казвам. - Май нещо не ме разбрахте.
Не приемам заповеди от вас. - Не от мен. Знам от кого приемаш.
Нормалните хора се мъчат да бягат от пандиза. Ние се залостихме вътре.
Даскала тази сутрин дали си е казал
"днес ще ми ебат мамата"?
Дали се усещат тези неща? - Усещат се, усещат се.
Аз сега усещам как ще ни ебат мамата на всички.
Игла, колкото и да си ми противен, съм съгласен с теб.
Как мислиш, Бохеми? Усеща ли се?
Не знам.
Знам, че един ден всичко приключва.
Животът си продължава.
Само че без теб.
Даскала сигурно вече е при гъркините, за които разправяше.
Онези с дългите коси и големите очи.
Даскала е чувал в моргата.
Хайде.
Хайде!
Оставете я да лежи долу тая свиня!
А душата?
Няма такова нещо.
Ти като нямаш, аз имам.
Значи едни имат, други нямат, така ли?
Аз имам, защото вярвам. Ти като не вярваш...
Вярвам, че ако не отворим вратата, всички отиваме при Даскала.
Да отворим вратата?
Че той Даскала отвори вратата. И дотам.
Манго, я се огледай.
Огледай се, хайде!
Огледай се!
Друг изход да виждаш?
Аз виждам. - И аз виждам.
Отваряме и се предаваме, тихо и кротко.
Значи все пак вярваш, че има спасение.
Отварям.
Никой не отваря, докато аз не кажа.
И да ни изтрепят всички заради теб?
Майната ти, Сатър! - И перце да падне от пилето,
всичките ви избивам! - Отварям и се предавам.
Убивам го тоя!
Убивай го.
Бохеми!
Да. Съгласен съм с вас.
Така е, но...
Ситуацията изисква различен подход, другарю министър.
Да...
Тъй вярно!
Тук е, да.
Кап. Козарев слуша.
Да, другарю министър.
Имате един час.
След това се намесвам аз.
Внимание! Говори полк. Радоев.
Незабавно осигурете достъп до цеха и освободете заложниците.
В противен случай не мога да гарантирам сигурността ви.
Мислете с главите си и се предайте, за да избегнем други инциденти днес.
Радулов, чуваш ли ме?
Имаш десет минути.
Инцидент, друг път.
И сега?
Какво правим?
А, Бохеми?
Хайде, давай!
Нали искаш да вадим пилето? - Искам.
За да извадим пилето, трябва да разглобим струга.
Не можем да го разглобим, докато тоя е вързан за него.
Не можеш да го разглобиш тоя струг за десет минути.
Мога да опитам.
Хайде, че няма време.
Бягай оттук.
Жива ли е, Бохеми?
Мърда.
За да стигнем до птицата, трябва да извадим носача.
А за да извадим носача, трябва да махнем този капак.
Векилски, дай ключовете за Сатъра.
Векилски!
Мерси.
Освобождаваме пилето и се предаваме.
Ти луд ли си?! Как така се предаваме?
Ето така! Вадим пилето, отваряме вратата и лягаме на пода.
Няма да стане! Кой те направи шеф? - Бригадир съм на цеха.
Яж ми кура! Аз няма да се предам. - Така ли? И какво ще правиш?
Ще бягам. - Къде ще бягаш?
Оттук не може да се избяга. - Аз мога! Вземам Векилски
и новобранеца и изчезвам. Аз не съм глупак като Даскала.
По-тъп си, щом мислиш, че можеш да излезеш жив оттук.
Аз казах ли да мълчиш, бе?
Не си ми шеф, Бохеми. Набий си го в тъпата глава.
Отворим ли вратата, ще ни изтрепят като кучета.
Чакай, Сатър! Чуй ме!
За сам човек е трудно, двамата имаме шанс.
Аз държа Векилски, ти - новобранеца.
Номерът е да минем КПП-то. От там нататък е час път с кола.
Как ще го отваряме това?
Нямам идея.
Кур!
Спрете машината.
Изключете я от тока. Ще ви скъса ръцете.
Прав е човекът.
Пее.
Кажи ми защо, Сатър.
Сънувах го. - Пилето?
Сънувах, че умирам.
Ама не баш.
Слагат ме в ковчег.
И ме пренасят в някакво поле да ме закопаят.
Спускат ковчега в рова, а аз отварям очи.
А не се будя. Лежа в ковчега.
Хем знам, че сънувам, хем не мога да се събудя.
Започвам да тропам. Искам да излизам. Викам.
Дера се, колкото ме държи гърлото. "Пуснете ме, мамка ви!
Жив съм! Жив съм!"
А те се смеят. Чувам ги гробарите отгоре как се смеят.
Заравят ме. Не мога да дишам.
И тогава... вярно, умирам.
Всяка нощ умирам, Бохеми.
Всяка нощ.
И мислиш, че ако извадим пилето, ще спиш спокойно?
Не знам.
Манго, донеси ми лоста, и по-бързо.
Серафиме, ела да помогнеш бе, човек.
Не ме интересувам мен това пиле. Аз си спя спокойно.
Младши...
Ще помогна при едно условие. - Условие?
Не си в позиция да поставяш условия, момче.
Пуснете кап. Векилски навън. Да обясни ситуацията.
А да ме ебеш искаш ли?
Мога да спечеля време. - Какво?
Мога да спечеля време. - Правете каквото искате,
обаче този няма да мръдне оттук. Нали?
Престани, бе!
Младши, на тия отвън не им пука нито за пилето, нито за нас.
Единственото, което ги спира да влязат и да ни сгазят още сега,
сте ти и Векилски.
Ако Векилски излезе, оставаш сам.
Сигурен ли си, че им пука достатъчно за теб?
Имаш два варианта. Идваш и помагаш.
Или сядаш вързан до Векилски.
Сатър, ти ни еба мамата. Дано да е златно това пиле.
При някои племена птицата е символ на свободата.
Син вол? Какъв вол бе, младши? Нали пиле?
Не. С-и-м... Символ. Това е нещо като знак.
В моето племе пилето е манджа.
Гълъби ли ядете?
Гълъб? Никога.
Баба ми ми казва,
че под формата на гълъб се явяват душите на умрелите хора.
И да убиеш гълъб, е голям грях.
Който убие гълъб - лош късмет завинаги.
Аз знам, че ако гълъб ти влезе в къщата, някой ще умре.
Това не е вярно. А и цехът не ни е къща.
А и пилето може да не е гълъб. - Кажи го на Даскала.
Душите на умрели хора. Кои хора?
Не знам.
Близки сигурно.
Големи врачки се извъдихте всички.
Измислете как да извадим пилето и да си ходим.
И къде ще си ходиш, Бохеми? В панделата?
До панделата няма да стигнете. До залез ще ви натръшкат всички.
Млъкни бе, маймуно мръсна!
Да се опитаме да стигнем отдолу. Ама ще ни трябва по-голям лост.
Краси, иди да вземеш подпората от горе.
Сам? - Аз ще му помогна.
Хайде.
Няма да излязат с добро.
Ще излязат. Стига да разберем какво искат.
Каквото иска всеки един затворник - да бяга.
При теб всичко е черно или бяло, а? - Работата ми го изисква.
Така решенията се вземат по-лесно. - По-лесно - да, но не по-правилно.
Стига празни приказки. И двамата искаме едно и също нещо.
С тази разлика, че на теб не ти пука колко трупа ще извадим от цеха.
Работата ми е да обезопася цивилните и личния състав на затвора.
А вътре в момента има двама ваши надзиратели,
които сигурно са мъртви. - Не са мъртви.
Защо сте така сигурен? - Познавам затворниците в цеха.
Краси...
Сатъра за какво лежи?
Според теб за какво лежи? - Кого е убил?
Младши, какво ми се правиш на приятел? Каква ти е играта?
Никаква. Просто се намирам на приказка, докато ти помагам.
Такива като теб не помагат просто така.
Нали видях как се гледаш с Векилски. Кроиш нещо.
Само да знаеш, че никой не се ебава със Сатъра. Даже и фуражките.
Хайде, ти отдолу.
Трима осъдени убийци и един изнасилвач.
Това, че си прочел досиетата им, не означава, че ги познаваш.
Познавам Радулов.
Той има престъпен ум и умее да организира убийци.
И точно това е направил сега. - Радулов също си има мнение за теб.
Ти защо ги защитаваш? - А ти защо искаш да ги избиеш?
Аз съм дошъл да си свърша работата. - Да нахлуем и да ги разстреляме?
На зло куче се вади тояга, не салам.
Чувал ли си за Преколница?
Не.
Той си живеел там с майка си, с баща си и с брат си.
Сатъра? - Ама тогава не бил Сатъра.
Викали му Кольо Майстора. Работил в "Стомана-Перник".
Имал пари бол и тръгнал да вдига сватба на брат си.
Събрал цялото село. Извикал музика, ядене, пиене...
Царска сватба. Човек за чудо и приказ.
Душа човек. Само един дявол имал - ракията.
Той не пиел, ама пие ли...
И на сватбата...
От обяд. Брат му го видял и не му дал да води хорото, да не го излага.
И на този като му кипнал келят!
Такава сватба бил направил, пък едно хоро не може да изиграе.
"Той ще ми води танца!"
Прибрал се и се върнал с един сатър.
И право в главата на брат му.
Баща му тръгнал да го разтървава... - И баща си ли заклал?
Като прасе!
Хората се разбягали.
Майка му като видяла, получава удар - и на място.
После умира в болницата.
Той ли ти го разказа? - Той не говори.
Тогава откъде го знаеш?
Цяла Кюстендилска околия знае тази история.
Ако имаш път натам, питай. - И как са го хванали?
Не са го хванали. Той отишъл сам и се е предал.
Кръвта на баща му и на брат му още му била по ръцете.
Хайде де!
Напомняш ми на един познат. Също военен.
И той като теб нахакан, самонадеян и си вършеше работата.
Не съм дошъл да си говорим, Радоев.
Министърът ви даде отсрочка, с която съм длъжен да се съобразя.
Мен ако ме питаш, досега щях да съм приключил тук.
Знаеш ли какво стана с моя познат? - Не ме интересува.
Дойде нов министър и го прати в Белене. Още гние там.
Мерси за кафето.
Лалев!
Ако някой има други идеи, да казва.
Аз се изчерпах.
Тук полк. Радоев.
Бохеми, ела до вратата.
Един час.
Дай ми още един час, Бохеми.
Времето ни изтече, Сатър. - В пилето е спасението.
Не! В пилето е проблемът.
Ти не търсиш ли спасение?
Търся решение.
Тук затворник Борис Радулов. Слушам, гражданино директор.
Отваряйте вратата, Бохеми. - Трябва ни още малко време.
Нямаш време. Какво искате? - Сложно е.
С всяка минута става все по-сложно, така че казвай.
Една птица се е заклещила в машината на Сатъра.
Е, и?
Трябва да я извадим. - Защо?
Не й е тук мястото. - Моля?
Казах ви, сложно е.
Знаеш ли какви ще са последствията, ако не отворите вратата?
Тъй вярно.
Но знам и какви ще бъдат, ако я отворя.
Опитвам се да балансирам. Разберете. - Аз също.
Само още един час, моля ви. Максимум два.
Искам да говоря с Векилски.
Говорете по-силно. Той ви чува.
Векилски, там ли си?
Тъй вярно, другарю директор. - Какво е положението?
Няма никаква птица. Само печелят време. Искат да бягат.
Векилски, ти нормален ли си? - Всичко е предварително планирано.
Гражданино директор, уверявам ви, че няма нищо такова.
Защо тогава, другарю директор, Никола Гюзелев е тук?
Борис Радулов лично ходатайства пред вас,
за да му издейства външен обект.
Серафим Георгиев-Иглата също е тук.
В столовата почти уби един от затворниците,
за да заеме мястото му.
Но в плана си не бяха предвидили мен. Аз ги надуших.
Какво си надушил, старши?
Ако не беше Бохеми, досега да си гушнал здравеца.
И ти, и новобранецът. - Краси!
Къде е новобранецът? - Тук е, и е добре.
Гюзелев почти го удуши с верига.
Сатър! Слушайте ме внимателно всички!
Ще получите по десет дни наказателна килия
и временна забрана за работа на външни обекти.
Само трябва да отворите вратата и никой няма да пострада.
Като Даскала ли?
Това беше инцидент, Бохеми. Дай да оправим нещата.
Даскала също искаше да оправи нещата.
И, разрешете да отбележа, излезе сам. Без оръжие и с вдигнати ръце.
Познавам Даскала от 20 г.
Когато аз дойдох в затвора, той вече беше тук.
Знаеш ли какво ми казваше?
"Началник, ти си по-голям пандизчия и от мен.
И всеки ден доброволно влизаш зад решетките и си врътваш ключа."
Тогава се смеех, но вече не ми е смешно.
Защото с времето разбрах, че Даскала е прав.
И аз съм затворник като вас, Бохеми.
И аз искам да избягам, но за мен вече е късно.
Чуваш ли ме, Бохеми?
Отваряйте вратата и да се прибираме по килиите.
Само още един час.
Това е единственото, за което ви моля.
После се предаваме, обещавам.
Ще получиш един час, ако освободите надзирателите. Имаш думата ми.
Ще го обсъдим. - Давам ти пет минути. И, Бохеми...
Да?
От тези пет минути зависи помиловката ти догодина.
Каква помиловка, Бохеми?
Директорът ти е обещал помиловка, така ли?
Обещали са да те пуснат ли?
И какво искат от теб?
Да си им ухо тук, нали? Продаде ли се, подлого?
Вярно ли е?
Вярно е.
Какво искаха от теб, Бохеми?
Отлично знаеш какво.
Видя чертежите.
Хидравлични клапани за БТР.
И да удвоим производството.
Затова те изкарах от Смъртниците.
А за нас помиловка?
Ти колко си прост, мама ти!
Излъгали са те. Ще те използват и ще те изхвърлят на боклука.
Лъжат те. Много си тъп, ако им вярваш.
Вярвам на Радоев.
Какво правиш? - Векилски излиза.
Абсурд! Няма да ги пускаме! - Само тоя боклук. Младши остава.
Не си познал, Бохеми!
Векилски излиза.
Така е по-добре за пилето.
Направи инструктаж. Да се стреля на месо. Това вътре не са хора.
Проблемът е решен.
Нима? - Ще пуснат надзирателите.
След час ще излязат и те. - След час?
Защо след час? - Така се договорих с тях.
С Радулов? - Какъв ти е проблемът с Радулов?
Вие май не си давате сметка що за стока е този ваш любимец.
Нямам любимци и не ми харесва тонът ти.
Намушкал жертвата осем пъти
заради 120 г злато и някаква валута.
Съучастниците му са осъдени на смърт, той - не. Знаете ли защо?
Не. Но знам кой е водил следствието.
Излизат. - Ти няма да се месиш!
Къде е другият?
Векилски излиза, новобранецът остава с нас.
Уговорката ни беше друга. - Момчето е добре.
Нищо няма да му се случи, гарантирам.
За една бройка, Бохеми. Още ли му вярваш?
Какво правиш, бе?! - Върша ти работата. Разиграват те.
Другият надзирател сигурно е мъртъв, а те се опитват да избягат.
Къде ще избягат? Огледай се. Просто си решил да избиеш всички.
Включително персонала на затвора! - Целех се в затворника.
Ако цял ден не ми се разхождаше тук, досега щях да съм приключил!
Няма да ти се размине!
Времето ти изтече.
Давай.
Краси, какво правиш? - Давам й вода.
Гледай да не я удавиш. Бягай. - Може ли малко?
Сатър...
Стига.
Какво ли си вика за нас птицата?
"Я, на какви свестни пандизчии попаднах."
Тя не знае, че сме пандизчии, Краси. - Нищо не знае! Птиците нямат мозък.
Не се обаждай! Ти не си в играта. Грам не си помогнал.
Краси, толкова си кух, че на теб птичка ти е изпила мозъка.
Пак пее.
Сигурно ни благодари. - Ще ни благодари, като я извадим.
Как се казваше онази приказка, дето я четеше Даскала?
За морето и рибата.
"Старецът и морето". И не е приказка, а повест.
Не тази! Онази за рибаря и за златната риба.
Ами така се казва. "Рибарят и златната рибка".
А така!
Сега си представете, че птицата в струга е Златната птица.
И като я извадим, ни проговаря с човешки глас.
"Момчета, вие ме отървахте и сега ще ви дам по едно желание."
Три желания изпълнява рибката.
Да, ама това е птица и тя дава по едно.
На мен едно ми стига.
Няма ли да ме питате какво ще си пожелая?
Искам да ме направи като нея.
Да ми даде крила и перушина и да литна.
Надалече и нависоко.
Защо просто не я помолиш да те освободи и да си останеш човек?
И къде да ида, Бохеми?
Където и да ида по земята, все ще съм затворник.
Няма спасение за такива като нас.
Само там горе. Ще си летя и ще си свиркам.
И ти си прав.
Прав съм, да. Ами ти, младши?
Какво аз? - Какво ще си пожелаеш?
Ще върна времето назад
и ще стоя по-далече от този струг.
Бягай!
Виж го! Чу за желанията и веднага се включи.
Игла, зарежи. Няма да стане. - Ще стане!
Недей бе, човек. Дебело е. Няма да стане.
Няма да стане. - Ще стане, бе!
Аз искам да си сменя главата.
Как така? - Ами ето така.
Сутрин като се погледна в огледалото, ще виждам друг човек.
Възможно е. Правят ги тези неща. Пластична операция му викат.
За няколко часа ще те направят като Ален Делон.
Кой е тоя Ален Делон? - Едно франсе. Артист.
За какво ти е да си артист, Игла? Пак ще си останеш тъп.
Не искам да съм артист. И не се обаждай,
защото така ще те оперирам, че никакво пиле няма да ти помогне.
А какъв искаш да си? - Все тая.
Само не искам да съм Иглата.
Не става, братко. Всеки е това, което е.
Искам да съм просто Серафим Георгиев.
Или д-р Серафим Георгиев примерно.
Евала, докторе. Хайде, понеже си с по-дълги ръце,
опитай да извадиш носача от леглото.
Сега ще стане.
Малко наляво.
Така! Хайде още малко. Това е. Хайде. Хайде още малко.
Още малко.
Малко. - Не става.
Не става, да му се не види!
Ами ти, Бохеми? Какво искаш?
Каквото иска всеки пандизчия. Свобода.
Ами ти, Сатър?
Ти си на ред. Желание.
Нямам желание.
Нищо не искаш?
Искам само да го спася.
Това ми стига.
И като я извадим оттук, какво ще я правиш?
Пускам я да лети.
Ето това тук трябва да се махне. Не знам как се казва.
Това не се разглобява. Трябва да го режем.
Няма с какво. С това не става.
Началник, трябват ни ключовете от шкафа с частите.
За птицата не знам, но аз мога да ти изпълня желанието.
Горе в стаята има метална каса. Вътре са служебните оръжия.
Донеси ми ги - и си спасен.
За теб няма да има наказания. Напротив.
Дори ще ти помогна с помиловката.
За какво са ти оръжия, Векилски?
След малко войниците идват и всичко приключва.
Именно! Всичко приключва, но войниците няма просто да дойдат.
Ще нахлуят и ще започнат да убиват. И няма да питат кой кой е.
Видя какво стана преди малко.
Видя кой им е началник. Козарев.
Вярно ли, че той ти е спретнал присъдата, Бохеми? Вярно ли е?
Помиловка, казваш, а?
Ще разкажа на директора как Сатъра те принуди.
Как държа и теб като заложник. Това си е самата истина.
Опита се да помогнеш на всички. Не можа.
Директорът те харесва. До шест месеца ще си навън.
Къде са шест месеца, къде са 16 г.?
Помисли малко и за себе си, Бохеми.
Вярно ли е, че си изнасилил дете?
Не е вярно.
Момичетата в нашето село стават жени по-рано.
Не съм я насилил. Откраднах я.
Такъв ни е адетът. Ама родата й не ме хареса.
И ме обадиха в милицията. - И какво стана с момичето?
Взехме се. - В затвора?
Директорът ни ожени миналото лято.
Включете кислорода.
Хайде! Какво се моткате? Вземай кислорода.
Странна работа, а?
Кое?
Как нещо толкова дребно може да ти обърне живота.
Знаеш ли кое беше първото нещо, което помислих,
след като разцепих главата на брат ми?
"Изцапах му ризата.
Тази кръв не се пере.
И сега сватбената му риза е съсипана."
Това беше първото, което ми хрумна.
След това някой ме сграбчи.
Обърнах се и замахнах със сатъра.
После не знам. Мрак.
На другия ден разбрах, че това е бил тате.
А проклетата риза не ми излиза от акъла.
Сложих си примката около шията. Увиснах. Ама въжето се скъса.
Явно и да умреш не е толкова лесно.
Лесно е.
Ама ти не си от тези, дето избират лесното.
Често го виждам.
Брат ми.
Денем. В килията.
Изскача ми пред очите с разцепена глава, с кървава риза и вика:
"Бате, ризата да ми изпереш.
Как ще ида на сватба с тая риза?"
Мама и тате обаче не идват.
Те никога няма да ми простят, задето убих сина им.
Пилето няма да ти помогне да спиш по-леко, Сатър.
Нито да забравиш, братко.
Не искам да забравям, Бохеми.
Искам само да се почувствам отново човек.
Човек си.
Не сме човеци ние тук, Бохеми. Скотове сме. До един.
Никой не го е грижа за нас и на нас не ни пука за никого.
Само една такава добрина може поне за малко да ни направи хора.
Виж ги.
Гледай. Това за мен е свободата.
А ти?
Имаш ли си пиле, за което те е грижа?
Имам.
Ама никога не съм го виждал.
Имам син.
Пиша му писма.
Какво му пишеш?
Кой съм, къде съм. Защо съм тук.
Такива глупости.
Ама няма значение, защото не ги изпращам.
Напиши му на сина ти какво направи преди малко.
Чух ви какво си говорите с Векилски.
Значи да му напиша, че никога няма да види баща си,
защото съм ти помогнал да спасиш едно пиле?
Не. Че си постъпил като истински човек.
Това пиле не е случайно тук, Бохеми.
И не ние го спасяваме него.
Бъдете много внимателни! Врагът, за съжаление,
имаше достатъчно време да се подготви и сега ни очаква.
Става дума за четирима безскрупулни убийци,
които са добре организирани и въоръжени.
Те няма да се поколебаят да употребят сила.
От вас се иска да унищожите в зародиш
всяка една наченка на агресия от тяхна страна.
Употребете огън дори и при най-малко съмнение.
Внимавайте с надзирателите в цеха!
Основен приоритет при превземането на цеха
е неутрализиране на агресора.
Бързо и без грешки от наша страна.
Нещо неясно? - Съвсем не, другарю капитан!
Поставете хората на установените позиции.
Започваме, след като премахнем блокадата.
Слушам!
Тъпаци, дайте ми оксижена, преди да се осакатите.
За какво ти е? - Да срежа струга. За какво друго?
Каква ти е играта? И ти ли се загрижи за птичето?
Не, ама всичко ме боли. Вие се мъчите от половин час.
А аз за пет минути мога да свърша работа и да си ходим.
Не му вярвам на тоя боклук. Дай пак.
Аз викам да го отвържем. Гледай го, името си не може да каже.
Пък и няма какво да губим.
Не бой се.
Хайде, моето момиче.
Защо не литва?
Може вярно да й е счупено крилото. - Не. Страх я е.
Хайде! Свободна си.
Никой не се сети, че тя може да не иска да излиза.
Крилете й са мръсни. Трябва ни вода.
Да. Краси, дай канчето.
Старши, успокой се.
Отивам да отворя вратата. Птицата е вече свободна.
Тази птица?
Толкова години
се опитвам да бъда толерантен.
Днес вие ми показахте,
че всичко е било напразно.
Благодаря ви.
Борис Радулов,
Серафим Георгиев,
Красимир Григоров,
Никога Гюзелев...
Смъртните ви присъди
са гарантирани.
Лягайте на пода!
Ковачки...
Няма нужда от оръжие, другарю капитан.
Можем да отворим вратата. - Изпълнявай.
Дръж ги тези под око.
А вратата ще отворя само аз.
Сатър...
Лягай на пода.
Лягай. Ще те застреля.
Лягай бе, човек!
Искам само пилето да полети.
Всички на земята!
Казах всички долу!
Последно предупреждение!
Никола...
Долу, казах!
Огън!
Бохеми! Бохеми!
Стреляй.
Стреляй, бе!
Огън!
Ситуацията е овладяна, другарю капитан.
Свалете оръжието и отзовете хората си.
Смъртно наказание нямаше.
Ковачки дал показания, според които Сатъра превъртял
и държал всички ни като заложници.
Макар и мъртъв, Сатъра пое цялата вина, а на нас ни се размина.
Не знам защо младият надзирател ни помогна.
А и нямах възможност да го питам.
Не го видях повече след онзи ден.
По-късно разбрах, че е напуснал. Все пак затворът не е за всеки.
Кольо Сатъра умря на 6 август 1978 г.
Във Втори стругарски цех на завод "Кремиковци".
Или по-точно, беше екзекутиран.
Причините според официалния доклад бяха:
организиране на бунт, неподчинение, вземане на заложници,
убийство на надзирател.
И нито ред за пилето.
Може би така е редно. Това с пилето е трудно за обяснение.
На мен самият ми е трудно, дори след толкова години.
Знам само, че човещината понякога вирее на най-неочаквани места.
За тези от нас, които бяха там онзи ден, Сатъра не умря.
Ще ми се да вярвам, че и той полетя с пилето.
А с него полетя и частица от всички нас.
В крайна сметка Сатъра се оказа прав.
Не беше просто пиле.
И не ние спасихме него, а то - нас.
Научи ни да бъдем хора, а да си човек не е лесно.
Нито в затвора, нито навън.
Казвам се Борис Радулов.
Викат ми Бохеми.
И съм твоят баща.
В миг крилата за полет безумен потрепнат,
в миг в очите искра заблести, и акорди на музика странна зашепнат:
"Полети! Полети! Полети!" Христо Смирненски