Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Berätta för mig: hur kom du in i det här yrket?
Åh!
Det är en så lång historia.
Till en början,
ville jag gå på Sjöfartsakademin.
Självklart - Odessa.
Åtminstone trodde jag att det skulle bli min väg.
Men min äldre bror Arcadii
var mycket förtjust i fotografering
och naturligtvis involverade han mig också i denna värdefulla aktivitet.
I Odessa, där min morfar - filmfotografen Leonid Burlaka - föddes
dök biografen upp två år före Lumieres.
Uppfinnaren av rörlig bild Iosip Timchenko brukade bo här.
Han lyckades dock inte få patent på sin uppfinning.
De första filmstudiorna anlades här i början av 1900-talet.
De producerade komedier och melodramer.
Det fanns till och med lokala filmstjärnor i Odessa.
Bolsjevikerna beslagtog alla privata företag i Odessa
och förenade studiorna till den första ukrainska filmfabriken.
Film var högsta prioritet på den tiden.
Den nya regeringen såg det som ett propagandaverktyg.
De stängde till och med kyrkor och synagogor förvandlades till biografer.
Sådana kultfilmer som "Pansarkryssaren Potemkin"
och "Mannen med filmkameran" spelades då in i Odessa
På den tiden var filmer från Odessa Film Studio mycket populära
men nu är allt i det förflutna.
Igor!
Hej!
Jag är här!
Min morfar spelade in den här videon.
Det är jag och min mamma
på inspelningen av en av hans sista filmer.
Bra gjort! Gå nu den vägen.
Längs stängslet, till huvudet.
Vi går till kranen, låt oss se vad det är. Okej?
-Är allt lugnt här? -Ja, det är det.
Nu ser du hur en kran ser ut, fattar du? -Ja.
Han säger: "En kran, men den har ingen krok! Inte en byggkran"
Okej, kompis, vänd mig mot stängslet nu.
Morfar var en superhjälte i min barndom.
Han kunde göra vad som helst med sina egna händer.
Han visade oss några magiska trick.
Vi tillbringade mycket tid i deras sommarhus.
Det byggdes så länge jag minns mig själv.
Där lärde han oss massor av intressanta saker.
Till exempel hur man ror en båt
eller hur man fixar saker,
eller göra en smällare av en kulpatron.
Han visade oss också hur man stoppar tiden.
Det verkade som om han visste så mycket och kunde göra allt
för att han jobbade i filmindustrin.
Det var tack vare honom som jag bestämde mig för att själv bli filmfotograf.
Precis vid näsan...
Någon måste alltid filma.
Du brukade filma oss när vi var barn. Nu är det vår tur.
Var är teet, morfar?
-Vad gjorde du...? -Var är teet?
-Jag fattar inte... -Teet. Var är det?
Var är teet...?
Vad är det för fel på mig?
Teet måste vara här, det måste vara det här.
Engelsk frukost. Ahmad Te.
Det här är verkligen det. Ja, det är det.
Teet? Ja, det är det.
-Okej, vi lägger den här. -Okej.
Vad vill vi ta med oss härifrån?
Vi måste hitta en gräsklippare.
-En gräsklippare? -Ja.
Jag har glömt hur den ser ut.
Har du hittat gräsklipparen?
Nej, vi letar fortfarande. Jag kan inte se det än.
-Vad vill du hitta här? -Gräsklipparen.
-Gräsklipparen? -Ja.
Jag har glömt hur den ser ut, för att inte tala om var den är.
Gräsklipparen. Hur ser den ut?
Den är lite grå. Jag kommer inte heller ihåg det.
Kanske är den inte här utan i vedförrådet?
Gräsklipparen. Vad gör den?
Den trimmar gräs.
-Gräs? -Ja.
Fan, jag minns ingenting.
Som en mardröm.
Vi ska hitta den. Jag tror att det var i det där vedförrådet...
-Var försiktig. -Ja.
-Jag tar den här burken, eller hur? -Ja, ta en.
Morfar, som jag hade känt honom tidigare, började blekna bort.
Han började tappa minnet.
I garaget, bland högar av skräp som ingen behövde
men inte ville kasta bort
hittade jag en plastpåse med mycket gamla fotofilmer.
De var i mycket dåligt skick.
Emulsionen bokstavligen föll av dem.
Jag skannade dem noggrant
För första gången såg jag morfar så ung.
Det måste vara i början av 1960-talet,
när morfar studerade på VGIK, den mest välansedda sovjetiska filmskolan.
På de här bilderna är han lika gammal som jag är nu.
Behöver du glasögon?
-För mig? -Ja.
Okej.
När vi var i sommarstugan, medan vi gjorde taket...
-Ja. -Kommer du ihåg, morfar?
När vi gjorde taket till vår sommarstuga.
hittade jag en väska i garaget.
Med filmrullarna.
-Ja, ja. -Svartvita filmrullar.
Jag har ingen aning om hur de hamnade där, men de var i en mycket...
Det fanns cirka tio filmrullar i väskan.
Men det märkliga var att något hade hällts över dem,
så emulsionen smälte.
-Vänta... -Vilken skönhet.
Vänta lite... Det kanske var morfars experiment...
Kommer du ihåg att du hade en bild med smält emulsion?
-Det minns jag. -Du kanske gjorde det med flit.
-Nej, förmodligen inte. -Med de kosmiska landskapen?
Tja, inte riktigt.
De måste ha blivit skadade av misstag.
Naturligtvis var det säkert en olycka.
Jag tog dem till Kiev utan att fråga, skannade dem, och...
-Vad var det på dem? -Jag ska visa er nu.
-Så du ska visa det? -Ja.
Bra.
Dessa saker är alltid intressanta eftersom de är oväntade.
-Oj, oj, oj! -Mamma mia.
Och för att bläddra upp eller ner, använder du dessa två tangenter.
För att gå en bild tillbaka?
Ja, här. Det är så man scrollar och tittar.
Var är det?
Vadim...
Var är de där kolumnerna?
-Är det Vadim Avloshenko? -Ja.
-Är det verkligen Vadim Avloshenko? -Det är han.
-Vem är hon då? -Det är du.
-Jag? -Ja.
Vem kan det annars vara?
Jag tänkte samma sak. Vem kan det annars vara?
Monica Vitti.
Åh, ja.
-Och det här är du. -Det är jag.
Åh, Gud...
-Underbart... -Det är det.
-Det är vår, ser du? -Ja, det är det.
Det kan vara vid Greek Park, som är under ombyggnad nu.
Vad är det för saker?
Så du brukade röka?
Jag trodde att det bara var på skoj.
Och här är du med en pipa igen.
Hur kommer det sig?
Vackert. Det här ser ut som öppna käkar.
Efter så många år, avslöjas dina hemligheter.
Och var är det här?
Titta, ett staket.
Ett primitivt sådant.
Och de här stiliga...
Och du ser på dem med en sådan förvåning.
Se, Lyonya, hur mycket styrka som fanns i dig.
Se på dina armar, axlarna du hade...
Nå, vad vill du? -Du såg så fin ut, Lyonya!
Åh, kom igen.
Jag vill att du ska vara sån nu.
Det gör jag också.
Det här är också en bra bild.
Gud, var det infrarött?
Ja, troligen är det en infrafilm. Du förstår, allt är vitt.
-Vackra blad. -Det är vad jag tänkte också.
För mig är morfars arkiv det enda sättet
att se vardagslivet för 50 år sedan.
Allt jag har sett tidigare var nyhetsfilmer som dessa
med de stora politiska händelserna från 60-talet
Rymdkapplöpningen
Kampanjen Virgin Lands
eller Fidel Castro som leker med snöbollar
när världen stod på randen till ett kärnvapenkrig.
På den tiden var min morfar student
Idag är det svårt att föreställa sig hur det känns
att åka runt i Moskva i en sådan cabrio.
Medan endast 4 personer av 1000 hade en bil i Sovjetunionen.
Endast högt uppsatta tjänstemän eller kameramän som filmade dem
kunde åka med i dessa cabrios.
Så, hur är läget?
Det är kallt.
"Processen för slipning av däck"?
-Slipning? -Ja.
Slitna?
S-l-i-t-n-a. Ja.
"Den ossetiska författaren - punkt-punkt-punkt, Khetagurov".
Kosta.
Du har sett dem, eller hur?
Vem är det här?
Är det Mark? Filmens regissör?
-Vem Mark? Vad är hans fullständiga namn? -Ja, det är Mark, okej.
Vem är han? Vilken film?
Va?
Får jag fråga dig en sak?
-Fråga vad? -Ge mig en sekund.
Här, försök att sätta på dig den här.
Vet du hur du ska använda den?
-Det är en förstärkare, eller hur? -Ja.
Ja, jag vet.
Vet du hur man slår på den?
Jag vet inte hur jag ska slå på den.
-Vad är det? -Den gnisslar.
-Gnisslande? -Ja, det gör det.
Inte nu längre.
Fan, varför är det...?
En.
En, en...
Ja, det är så det hänger.
Den här sidan upp.
Du behöver inte ha den på dig hela tiden, bara ibland. Prova den.
Åt helvete med det. Kan jag inte klara mig utan det?
Ibland säger jag något.., och du kanske inte hör det.
Det är okej, du kan upprepa det.
-Måste jag föra in den i örat? -Ja.
-Något bättre? -Jag vet inte. Verkar bra.
-Jag hör dig bra. -Bra.
-Så vadå? -Så är det bara.
Jag ville bara fråga om det. Kan du höra mig bra nu?
Ett, två, tre...
-Mycket bra. -Du hör det bra, eller hur?
Okej. Det är nyckeln till att scrolla ner.
Det här är Mark. Direktören.
Regissören till vilken film? Vilken var det?
Jag minns inte.
Är det inte den om kranar?
Kanske det.
Det kan vara "The Life of Cranes".
Jag filmade det på den tiden.
Var det din studentfilm? -Ja, på sätt och vis.
Ja. Det måste vara "The Life of Cranes".
Var filmade du den?
Jag minns inte.
Jag menar, i Moskva eller här?
Ja, jag antar det, naturligtvis...
Var det i Moskva eller här?
Här är vi, tillsammans med Mark.
Var var det? När var det?
Mark med sin pipa.
Jag ligger på toppen.
Vad kan jag fotografera så nära? Det är väl vidvinkel, eller hur?
-Linsen? -Ja, det är det.
-Det är det. -18 mm?
-Det ser ut som det. En mycket stor lins. -Ja, det måste vara 18 mm.
Vilken hamn var det?
En hamnstad. Vilken av dem var det? Ge mig en sekund.
Illichivsk?
Nej.
Jag kan inte minnas, Igor. Jag kan bara inte.
Men det var en hamnstad, eller hur? Inte en flodhamn.
Snygg skjorta.
Samma som morfars minnen,
var de flesta av dessa filmrutor är blekta och förvrängda.
Jag vet inte ens hur många av de här bilderna som är förlorade för alltid.
Men eftersom dessa är negativa,
måste det finnas avtryck någonstans.
Hans vänner kanske hade dem.
Det här är helt otroligt. Titta på det där.
Vilken vacker upplösning. Ja...
Du kan välja slumpmässiga fragment och skapa vad du vill.
Hur går det här till?
Hur kan jag bläddra framåt?
Tryck på den nedre tangenten.
-Den här? -Ja.
Sådan klarhet. Det är häpnadsväckande.
Titta, särskilt här.
Hah! Pan - Bargiełowski.
-Berätta för mig om honom. Vem var han? -En regissör.
Jag arbetade med honom.
Bargiełowski!
Studerade ni tillsammans?
-Vad är det du säger? -Studerade du tillsammans med honom?
Vi gick samma år.
Hans huvudämne var filmregi.
Och jag studerade filmfotografi.
Vi hade ett samarbete.
Regissörer och filmfotografer som används för att hitta samarbetspartners
bland sina studiekamrater.
Det var så vi höll ihop.
Och vi brukade tillbringa så mycket tid tillsammans.
Tyvärr har hans vänner från filmskolan gått bort.
Jag lyckades dock hitta Bargiełowskis dotter, Idalia
Hon bor tillsammans med sin man i Warszawa.
Ja, med pappa.
Och han rökte också. Titta, så vårdslös.
Pappa försökte alltid föra västvärlden närmare varandra,
för att visa den för sina vänner i Moskva.
Jag minns att han sa att de hade en abstrakt målning gömd bakom en garderob.
För på den tiden i Ryssland kunde man åka i fängelse för det.
Så folk visade det för varandra bara om de var säkra på att ingen annan kunde se.
"Tyst, jag ska visa dig något."
Abstrakt konst. Kan du föreställa dig det här? Såna var tiderna.
Idalia, vet du något om filmerna
som de spelade in på VGIK:s filmskola?
Jag vet att han filmade en kortfilm. "Sketch in White", till exempel.
Men var finns dessa filmer? Förmodligen tillhör de VGIK.
Det är inte Moskva. Förmodligen någonstans i Polen.
Nej, det gör jag inte.
Titta, det står: "Moskva, sommaren 1964."
-Och här är morfar! -Ja, där ser du.
-Och här är hela brevet? -Det här är pappas brev, ja.
Här skriver pappa
det är mycket svårt för honom att inte tala om att han stannar i Ryssland
och att det är läskigt, säger han bara, "Jag står inte ut längre"!
"Jag håller på att drunkna. Jag är förödmjukad.
För första gången tappar jag masken av lugn,
så modigt utarbetad av Moskva-ordningen.
Jag är rädd för att göra oåterkalleliga rörelser.
Jag håller hårt i dig.
Jag föraktar dem så fruktansvärt mycket.
Jag hatar dem så mycket. Jag hatar dem av hela min själ.
Det enda skälet till varför jag inte spottar dem i ansiktet,
på all denna bluff som kallas revolution är...
Ärligt talat vet jag inte varför.
Häxjakten började här.
Konstnärerna är offer för rädslan.
De är rädda för sin egen skugga.
Ingen vet var åskan kommer ifrån nästa gång.
Vem kommer att bli nästa offer?
Morfar, lyssna...
när du studerade på VGIK, hände det ofta
att någons manus inte fick filmatiseras
för att det var ideologiskt olämpligt? Var det vanligt förekommande?
Jag minns inte nu. Men det var mycket möjligt.
Det är fruktansvärt.
Det var i linje, du vet, med våra dumma förbud.
Det skulle kunna hända, ja.
Det fanns fall då det helt enkelt var förbjudet
för en student
att filma något som han ville.
Och kunde de förbjuda dig att filma något?
När du jobbade med någon, hände det dig?
-Mig? -Ja.
Ja, men jag minns inte med vem.
Men något sådant här hände.
Men det var inte med Bargiełowski, med någon annan?
Nu minns jag inte exakt om det var med honom eller inte.
Det är en mardröm, Det finns inga sådana saker nu.
-Ja. -Det låter så vansinnigt.
Det var obehagligt, men vad kunde vi göra?
Det var så det var. Det var normalt.
I vårt land.
Det finns cirka 600 organisationer som distribuerar film i vårt land.
De levererar filmer till över 230 000 biografer.
En "Filmbil" brukade till och med besöka de mest avlägsna byarna.
Biljetterna var billiga och det fanns teatrar överallt.
Nästan alla filmer på biografer gjordes i Sovjetunionen.
Att förse alla sovjetiska skärmar med innehåll,
fanns det mer än 30 filmstudior som producerade fiktions- och dokumentärfilmer.
En av dem var Odessa Film Studio
som anställde min morfar efter hans examen från VGIK.
Alla sovjetiska filmer har ett gemensamt drag.
Ibland bara kortfattat, men oundvikligen nämner de kommunistisk ideologi,
kampen mot revolutionens fiender
och det sovjetiska styrets framgångar.
Sedan 1965 har ett nytt ämne dykt upp.
Sovjetunionens seger över Tyskland.
Min morfars första långfilm, "Faithfulness",
var tillägnad det militära ämnet.
Han spelade in den tillsammans med två andra filmfotografer -
Vadym Avloshenko och Vadym Kostromenko.
Hitler är en jävla skitstövel.
Vi marscherar här på grund av honom.
När du filmade "Faithfulness", hur delade ni upp vem som filmade vad?
Jag minns inte nu.
-Varför skulle de dela på sig? -Tja, jag vet inte.
Jag undrar bara hur det fungerar när man har ett par filmfotografer på plats.
Jag hittade bara några få ord om filmen.
Om fotograferingsprocessen och så vidare.
Du filmade i Saratov, eller hur?
Ja, vi var i Saratov.
Där fanns den unga skådespelerskan Galya Polskikh.
Ja, vi var där.
Och varför där?
Det fanns nog en militärhögskola.
En militärhögskola?
De kunde använda studenterna. En billig lösning.
Övningsfältet, barackerna.
Det fanns många interiörer som de inte behövde bygga.
Kompaniet!
Fienden är på vår vänstra sida!
Hurra!
Det var Piotr Todorovskijs debut som Piotr Todorovsky som regissör
och Bulat Okudzhava som manusförfattare samt för filmfotograferna.
Filmen var en bra start på karriären för alla dess upphovsmän.
År 1965 visades den på filmfestivalen i Venedig.
Studion lät för övrigt produktionen starta först
efter att denna specifika scen hade lagts till i manuset.
...som medborgare i Sovjetunionens socialistiska republiker.
ansluter jag mig till Röda armén,
avlägger eden och högtidligt svära på att vara en ärlig,
modig, disciplinerad, vaksam kämpe.
Jag svär att strikt bevara militära och statliga hemligheter.
Jag svär att studera militära angelägenheter i god tro.
Precis före visningen på festivalen,
klippte Todorovsky ut denna scen och kastade den i kanalen.
Filmen vann pris för bästa debut,
och Burlaka började arbeta som fotograf.
Efter "Faithfulness" gjorde morfar en film per år.
Nästan alla var relaterade till det sovjetisk-tyska kriget.
Det verkar som om Sovjet i 20 år undvek att nämna kriget
eftersom det var ett stort misstag som kostade miljontals liv.
Inga festligheter hölls
Sårade veteraner placerades utanför storstäderna.
Krigsslutet firades inte.
Bara sedan 1965,
blev 9 maj en ny sovjetisk helgdag, en segerdag.
Omfattningen av firandet ökade för varje år.
De började hålla parader, bygga monument,
och, naturligtvis, göra filmer.
Armén var involverad i produktionsprocessen och
bidrog med utrustning och soldater som statister.
Det var så morfar 1971 gjorde tillsammans med Vadym Lysenko
en av Odessa Filmstudios dyraste filmer, "Train to Farewell August".
Morfar såg dessa händelser som barn,
han bodde hos sina föräldrar i Odessa under den rumänska ockupationen.
Jag frågade honom om den tiden,
men svaret var "Jag vill inte ens minnas."
"Den fientlighet som sås"?
H - en lucka - T - och ytterligare tre bokstäver.
"Hat", det blir 6 bokstäver.
"Den fientlighet som sås"?
Vilka bilder behöver du?
De som togs före filmskolan.
Innan du började på filmskolan?
Här är de - före filmskolan.
Hm, Igor det här är...
Vem är det som sitter bredvid honom?
Hans kameraassistent kanske.
Herregud!
Det är okej, inga bekymmer.
Lyckades du sätta upp en kamera till?
-Ja, det gjorde jag. -Det är okej då, glöm det.
ODESSA FILMSTUDIO
Hur kom de på idén att filma något i Sanzhiika?
-Vet du om det? -Ja, det gör jag.
Filmmanuset var till "Åklagaren ger vittnesmål" var inte särskilt intressant.
Och skottlossningen innebar inte en sådan skala.
Men Leonid Burlaka är en kreativ person. Han är en sökare.
Han förde in ovanliga fotografier i filmen.
En sådan intressant inställning till filmning.
Till och med i början, när skådespelerskan springer längs stranden och kameran flyger.
Han förde in dessa poetiska element i filmen.
Och det livade upp filmen. Omedelbart.
Men...
Till en början var det mest interiörer.
Och sedan, under skottlossningen,
försökte de komma ut så mycket som möjligt.
Han verkade vara självständig.
Han var inte extrovert på den tiden.
Han höll sig på avstånd.
På skärbrädan.
-Vad vill du att jag ska skära av? -Kålstjälken.
-Hela vägen runt? Den här? -Ja, ja, ja.
-Men det kommer att falla sönder. -Nej, det gör det inte.
-Så här? -Ja.
Du kanske ska börja från sidan? Den här.
Åh, kom igen.
-Nu ska du hugga av stjälken. -Lugn, jag är inte där än.
Öppna den, killar.
MÖTESPLATSEN KAN INTE ÄNDRAS
År 1979 släpptes den mest kända filmen som min morfar hade tagit
"Mötesplatsen kan inte ändras".
Det var en TV-miniserie som han spelade in tillsammans med
med regissören Stanislav Govorukhin.
Visa era dokument, kamrater.
Våra dokument är bra.
Toporkov är svårt skadad.
Lyckligtvis är Soloviov fortfarande vid liv, men jag vet inte mycket mer.
Det var ett nytt format för den sovjetiska publiken.
Huvudrollen spelades av den extremt
populäre skådespelaren och sångaren Vladimir Vysotskij.
Fan ta dig, din jävel.
Du förrådde oss alla: de som överlevde
och de som dog men inte var rädda för den kriminella kulan.
Manuset var ganska ovanligt för Sovjetunionen.
Det är ett kriminaldrama med en stjärnspäckad rollista.
Den visar upp komplicerade moraliska dilemman och flerdimensionella karaktärer.
Filmen blev en stor succé.
De flesta som är födda i Sovjetunionen har sett den flera gånger.
I vissa städer finns det till och med statyer av huvudpersonerna.
Det finns en hel del bakom kulisserna-foton från den här filmen på internet.
Kameramannen är synlig där mestadels från hans rygg
Om du kan se honom alls.
Jag försökte hitta bakom kulisserna-filmer.
Filmarkiven har kataloger som beskriver som beskriver varje lagrad tagning.
Med taggarna "Filminspelningar", "Odessa",
Jag hittade nyhetsfilmen "Soviet Ukraine" från maj 1979,
Det fanns bilder från Odessa Film Studio.
Den dokumenterar produktionsprocessen
och regissörer som arbetade med min morfar.
Det fanns också en backstage från "Mötesplatsen...".
inklusive den här...
PAN: "Kameramannens panoramabild".
Faktum är att detta är den enda kända krönikefilmen med min morfar bakom kameran.
Två sekunder.
48 bilder.
Det visar att morfar, till skillnad från de andra,
brukade titta in i kameran med sitt vänstra öga.
Det var hans vana.
Smaka på det, Igor.
Till slut lyckades jag övertala morfar att gå till en läkare för att kolla hans öga.
Det är inte bra.
Ingenting kan göras i detta skede,
processen är oåterkallelig.
Och nu är ögat blint.
Japp.
Hur känner du dig nu?
-Kan du titta på TV? -Med ett öga.
-Ursäkta? -Men kan du titta på TV så där?
-Ja, det är okej. -Med ett öga. Det här är blint.
Det här är hans vänstra öga, han brukade titta in i kameran med det.
Han har använt den intensivt i hela sitt liv.
Så fort ögonblödningen inträffade, borde vi ha agerat direkt.
"Åh, det är ingenting", det var vad han sa.
Och nu är det ett problem.
Ja.
Jag har med mig en film som du ska se. En ny film.
Årets Oscarsvinnare för bästa filmfoto.
-Är det sant? -För dig att titta på, ja.
-Okej, vi tittar. -Det är därför jag frågar...
Nej, han tittar på TV, han läser böcker för vårt barnbarn.
Filmkameror brukade ha mycket svaga sökare.
Detta var särskilt besvärligt när man fotograferade exteriörer på dagtid.
Det krävdes en hel del ansträngning för att justera fokus och hålla koll på bilden.
Fotokameror hade samma problem
och morfar fotograferade mycket.
Han förde inte dagbok.
Men nästan hela hans liv kan spåras genom hans fotoarkiv.
Ett halvt sekel i 450 filmrullar.
Över 15 000 bilder.
Här är hans familj, vänner, resor,
semestrar, inspelningar, rekognosering av platser.
Men framför allt hans döttrar.
Deras äldsta - min mamma Olga.
och den yngsta, Nastia.
Jag tycker att det verkar som om dessa fotografier
är mycket mer värdefulla för honom än hans filmer.
De privata fotografierna på den tiden var inte avsedda att visas för alla.
Tvärtom, att behålla något värdefullt bara för sig själv.
Något som verkligen är ens eget.
Sätt dig här.
-Ursäkta? -Sätt dig ner och titta.
-Vill du ha lite? -Vad är det där?
-En pannkaka. -Coolt.
De där bilderna som jag hittade i sommarstugan,
de skadade filmerna...
Jag visade dem för mina vänner som jobbar på galleriet.
De är kuratorer för det här galleriet.
Och de erbjöd mig att ställa ut bilderna.
-Är det sant? -Ja, det är det.
Jag har tänkt på en sak...
Kort sagt, dina foton.., från de skadade negativen,
de vill ställa ut dem i galleriet.
Vad tycker du om det?
Så...
Vad behöver du av mig?
Jag frågar dig: vad tycker du om den här idén?
Påminn mig, snälla. Jag fattar det inte.
Kommer du ihåg negativen från vårt sommarhus?
-Ja, det gör jag. -De med smält och skadad emulsion.
Jag visade dem för mina bekanta.
De driver det här galleriet som jag visar dig.
De driver vad?
Det här är deras galleri.
-Åh, galleriet? -Det ligger i Kyiv, i centrum.
De erbjöd sig att ställa ut dina bilder där.
Att göra en utställning.
-Så vad ska jag göra? -Jag vet inte.
-Du kanske borde komma till invigningen. -Måste jag komma?
Tja, om du vill.
-Var är det nu igen? -I Kiev.
Åh, Igor...
Det går fort nu. Det finns ett höghastighetståg.
Nej, min kära.
Det blir en vernissage, ett slags event.
Nej, det kanske inte är ett alternativ längre.
Tycker du det?
Nej, min kära.
Okej, tänk över det. Vi har gott om tid.
Det är om en månad. Så tänk över det.
Jag ska tänka över det.
Jag gjorde det här som en skiss.
Vi pratade igenom placeringen med dem.
Jag vill skriva ut några bilder i stor storlek.
-Så det kommer att vara där? -Ja, det här är rätt plats.
Här har du.
Så. Är det okej?
Mormor, är soptunnorna långt borta?
-Vad är det? -Är soptunnorna långt borta?
Någonstans bakom garaget.
Jag tror att han kommer att lösa det.
När jag ber honom hämta lite vatten
brukar jag också be honom att gå ut med soporna.
Det finns en soptunna i slutet av byggnaden.
Jag måste förklara tusen gånger hur man...
går längs byggnaden,
hur man hittar soptunnan.
Tja, du vet,
Jag tror att det är svårt för honom också, faktiskt.
Varför då?
Han vet liksom att det är något fel på honom.
Han kommer.
Självklart vet han det.
Men han kan inte göra något åt det.
Det är det mest fruktansvärda med hans tillstånd, att han vet allt.
Morfar var en av de få sovjetiska medborgare som kunde resa utomlands.
Tyvärr reste han alltid utomlands själv, aldrig med mormor.
På den tiden fick paren inte inte tillåtet att resa tillsammans.
Bara för säkerhets skull, så att de inte skulle fly till väst.
Vad tänkte han på på flygplatserna när andra länder var så nära?
Hade han någonsin funderat på att rymma till väst?
Förmodligen inte.
1970- och 1980-talen var en bra tid för dem i Odessa,
både på det personliga och professionella planet.
Studion producerade upp till 16 filmer per år
Studion gav mina farföräldrar en lägenhet och en plats för ett sommarhus.
Landa på ett fält nära en sjö.
Allt på den här tomten är tillverkat av morfars händer.
Allt är byggt av honom från grunden.
Enligt sovjetisk standard hade han allt en man kunde drömma om:
en bil, en sommarstuga och en videobandspelare.
I slutet av 80-talet kom VHS till Sovjetunionen.
Min morfar kunde låna en kamera från studion
för att fånga viktiga händelser.
-Kan vi åka? -Ja, det kan vi!
Till exempel för att filma mina föräldrars bröllop
eller öppnandet av den första filmfestivalen i Odessa 1987.
Det är svårt att tro att allt detta hände i det sovjetiska Odessa.
Han filmade också sina resor utomlands.
Vi kommer aldrig att komma ikapp...
Han filmade skyltfönstren fulla av vanliga varor
som var svåra att hitta i Sovjetunionen: skor, matvaror, TV-apparater...
VHS blev mer och mer populärt.
Videouthyrning dök upp med de filmer som inte gick att se på bio.
Distributionsintäkterna för de sovjetiska filmerna började sjunka.
Vi satte på kameran i oktober 1990.
Det är svåra tider.
Den finansiella krisen, devalvering av den sovjetiska valutan.
Kollaps av olika institutioner och företag.
Odessa Film Studios öde är också mycket osäkert.
De som kommer att se den här filmen i framtiden
vet hur det hela slutade.
Men vi vet ingenting ännu.
År 1991 föll Sovjetunionen samman.
Därmed kollapsade också den sovjetiska filmproduktionen.
Under de följande åren gjordes det allt färre filmer.
Många studioanställda förlorade sina jobb.
Min morfar hade tur.
Han spelade in ett par långfilmer under 1990-talet.
Men det var filmer i en mycket mindre skala.
Antonovych, vi är ur fokus.
-Har du slagit på den? -Nej, det gjorde jag inte.
Det fungerar inte.
Du måste trycka på "full".
Ser du? Nog?
Ja, låt oss spela in det.
-Är vi klara? -Ja, det är vi. Klockan är halv fem.
Nu filmade morfar vår barndom.
Behåll den.
Och hoppa.
-Morfar, morfar. -Han fattar inte att du ska följa med.
-Kom igen, nu går vi. -Morfar, morfar.
Kom igen nu.
Ett!
Två!
Och tre! Och på egen hand nu.
Vänd om och cykla vidare.
Stå stilla, vänd dig inte om
Träffa mig, om du vill.
Bra gjort, Igor!
Är du inte trött på att hålla kameran i handen?
Jag mår bra.
-Spelar den in? -Ja!
Vänta här... Ta en vidvinkelbild. Håll nivån.
Ja... Bra, tryck nu på "Stopp"
Morfars sista film släpptes 1999.
Rullar. Scen 33, tagning 1.
Det var ett år med många viktiga filmpremiärer.
"The Matrix", "Fight Club", "Toy Story 2", "Stjärnornas krig, episod 1
...och morfars "Hur en smed sökte lyckan"
Allt är mitt!
Det var en låg budget,
en film med mycket låg budget.
Sedan har vi en bluescreen-bild...
Och den här, smack, smack, smack! Och så är det klart.
De flesta av morfars kollegor var pensionärer.
Det här videobandet är märkt som den 9 oktober.
Det här är min morfars födelsedag. Han fyller 60 år.
Öppna och häll!
Vi måste skåla för en underbar och begåvad person!
Må han leva länge och fortsätta
som ger oss glädje genom sin konst.
Från djupet av min själ
önskar jag att han ska vara frisk och verkligen lycklig.
Och även hans familj, barn, barnbarn.
Alla de bästa önskningarna!
Ärligt talat, en del av ungdomarna kommer snart att avundas Leonid.
För från och med idag, kommer han att utveckla skleros.
Som i en anekdot...
Planerar du att komma till studions 100-årsjubileum?
För det första vet jag inte om vi kommer att bli inbjudna.
Jag tror att ni kommer att bli inbjudna helt säkert.
Det är inte alls säkert.
Ingen gratulerade morfar på hans 80-årsdag.
Inte heller Odessa Union of Filmmakers,
eller den nationella.
Ingen! Inget brev, inget telefonsamtal, inget meddelande.
Med tanke på att han fyllde 80 år i oktober förra året.
Men ingen gjorde något vid detta tillfälle.
Självklart minns de honom från studion.
Och de vet att jag gör en film om morfar.
-Är det sant? -Visst. Studion försöker hjälpa oss.
Åtminstone skapar de inte hinder.
De senaste 15 åren har studion stagnerat.
Ibland sker det inspelningar, men för det mesta är det en tjänsteproduktion.
Studion förvaltas av en privat ägare som nu
men det är uppenbart att filmproduktion inte är deras prioritet.
För under de senaste 15 åren har studion inte utvecklats.
Filmerna som förvaras här, i den här fuktiga lagerlokalen,
sågs av miljontals människor.
Några av dessa deltog i internationella filmfestivaler
och en av dem nominerades till en Oscar.
Ytterligare en finns lagrad här.
Här finns över 400 filmer lagrade.
Det här är "Forgive", hans nästa film.
Om ett par år kan dessa filmer vara förlorade för alltid.
Och cirka 30 filmer som morfar spelade in tillsammans med dem.
De här thujorna brukade vara små, eller hur?
Ja.
De brukade vara små, så att man kunde se deltat.
Och nu är de höga, med tjocka stammar.
Åh, jag är så trött.
-Är det värmen? -Ja.
Och jag måste hantera allt.
"Leonid, hämta den här från skjulet."
"Men var är skjulet?"
Här, den första dörren.
"Vart? Vart ska jag ta vägen?"
Men förstår du att...
Det gör jag, men jag säger bara varför jag är trött.
För att jag måste gå till skjulet,
Hämta det jag ber honom hämta
och ta tillbaka det.
Jag förstår att det inte kommer att bli bättre.
Men jag ber till Gud att det inte ska bli värre.
-Så, kontentan är... -Jag förstår.
Jag hoppas att det inte blir värre.
Så att han ändå kommer ihåg att han måste gå på toaletten.
Här måste jag ta honom till toaletten.
Sätt dig här.
Stackars, stackars sak.
Jag kan helt enkelt inte förlika mig med tanken på att han är så här nu.
Nej, han hör oss ändå inte.
Han brukade vara så livlig.
Han hade aldrig problem med några tekniska frågor.
Vi skannar långsamt hela ert arkiv.
Alla fotorullar som du har tagit.
Vi skannar dem så att vi kan titta på dem på en dator.
Och det finns så många bilder på Nastya.
Hon är bokstavligen med i var tredje film.
Nastya, den yngsta dottern.
Många bilder på lilla Nastya.
Det är konstigt, men ännu mer än för Olya, min mamma.
Jag minns inte, ärligt talat.
Men det är inte poängen.
Jag blev bara nyfiken på allt det där.
Varför lämnade hon oss för gott?
Varför blev det så?
Berätta mer, så kanske jag kommer ihåg.
Kommer du ihåg Nastya?
Nastya, den yngsta dottern.
Tja, inte än.
Okej, jag ska visa dig bilderna senare.
Okej...
Så vacker.
Det här är också bilderna från...
Wow, vilken skönhet.
Dessa är också från din film som jag skannat.
Och vem är det här?
-Ja, det är Nastya. -Det här är Nastya, eller hur?
Vilka skrik!
Oj, oj... Ett allvarligt ansikte.
Läpparna...
...är precis i mitten.
Fantastiskt foto.
Jag vet inte hur jag ska hjälpa min morfar nu.
Det är omöjligt att rädda hans minne,
men hans arv kan åtminstone räddas.
Om vi skulle dröja oss kvar lite längre, inte bara min morfars filmer
utan alla filmer från Odessa Studio, inklusive filmer av Kira Muratova
kan Stanislav Govorukhin, Piotr Todorovsky och många andra förloras för alltid.
Inte bara på grund av dåliga förvaringsförhållandena,
utan på grund av risken för att The Studio kan rivas och byggas om.
Precis som har hänt med de flesta av de
tidigare statligt ägda byggnaderna runt omkring.
Det tog ett halvt år av förhandlingar att övertyga alla
att filmerna måste flyttas till rätt filmarkiv.
420 filmer i tusentals lådor vägde nästan 6 ton.
Nu kommer filmerna att lagras i det nationella filmarkivet i Kiev.
Det har alla förutsättningar för lagring, restaurering och digitalisering.
Där har vi tagit reda på vad som hände med morfars fotofilmer
Det visade sig.., att skadorna inte var avsiktligt orsakade.
Det var filmens struktur i sig som var orsaken.
I Sovjetunionen användes den farliga nitratfilmen fram till mitten av 60-talet.
Emulsionen löses upp på den även vid rumstemperatur
och orsakar sådana förvrängningar av bilderna.
Under 2018 öppnade vi en första utställning med Leonid Burlakas fotografier
Senare visade vi den i fler städer.
År 2019 öppnade denna utställning i Odessa.
Känner du igen dem? Dina bilder.
-Ja, det gör jag. -Känner du igen?
Det är från samma filmrulle.
-Fryser du? -Nej, inte direkt.
FestiFilm...
Det är en T-shirt från filmfestivalen.
Nu har regnet upphört...
SLUT