Де я?
О ні!
Як… За що я тримаюся?
Ні за що!
О ні.
О, дякую, пане ґорґ.
Нема за що.
Якщо все вдасться, нам усім доведеться об’єднатися.
Нам усім.
Нам… Нам усім.
-Так. -Ми всі тут.
Ти уві сні видавав дивні звуки.
-Ну… -Ми прийшли подивитись, що таке.
Я добре тлумачу сни. В якому вигляді хочеш тлумачення:
танцю, малюнка, і того і того? Як побажаєш.
Добре, що ви тут.
Ми ж всі разом намагаємося владнати проблеми у Скелі?
Так. Разом з дузерами збираємо гальку,
щоб замурувати діру в Ущелини самотності
і скерувати воду в Лагуну креґлів.
І використовуємо лози,
щоб очистити воду від липкого заради наших друзів, мерґлів.
Природа зцілює сама себе У-у-у
О, красиво.
Минулого разу «у-у-у» не було, а з ним гарніше.
-Дякую на доброму слові. -А ще
Рада наймудріших придумала,
як напасти на фонтан ґорґів, щоб повернути наш водоспад.
Так. До речі. Не треба нападати на фонтан ґорґів.
Уві сні я збагнув, що треба з ґорґами об’єднатися.
Залучимо їх до нашого плану. Чудова ж думка?
О, Ґобо.
Я…
Ґорґів!
Я забув, чому ми сміємося,
але мені смішно від того, що вам смішно.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
-Ми Ґобо. -Мокі.
-Вемблі. -Бубер.
Ред.
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
Ну все. Будемо знімати.
Буде одне з двох:
або я вирощу бактерії,
що очистять океан від мікропластику,
або мене засміють в універі, й доведеться міркувати, як жити далі.
Може, тренуватиму тебе для виступів у цирку.
Не знаю.
Гей.
Готово. Настроїла камери, щоб зняти весь процес для викладачів.
Ще одна камера направлена на мікроскоп,
щоб зняти, як Манчі поїдає пластик.
Поїхали.
Рут, Мішель, Ширлі й решта, ви потрібні мені на дошці геройок,
щоб відправити у всесвіт позитивні думки про успіх.
Стоп. А де запасні інкубатори?
А, так. Біля величезної й таємничої діри в стіні.
Вони знадобляться.
Та спочатку треба зібрати якнайбільше океанічних зразків.
Я пішла.
Наглядай тут за всім, щоб не сталося нічого дивного.
Дякую, мадам.
Схоже на блокпост.
Привіт, волохата звірюко.
Я зрозумів.
Ґобо знає про моє повернення із Зовнішнього простору
й, мабуть, готує вечірку-сюрприз,
а ти маєш мене трохи затримати.
Поки вони готуються, я почекаю тут.
Спрокет. Це створіння живе в стіні, а ти його вполював?
В аспірантурі вчуся я, а геній у нас ти.
Волохата звірюко.
Я розказував, як придумав пудинг?
Дякую, що приглушив світло. На чому я зупинився?
Ґобо, скажи ще раз. Стилус ще не чув.
Я сказав, що треба об’єднатися з ґорґами.
Я не жартую.
Я справді думаю, що треба об’єднатися з ґорґами.
Серйозно?
Але, Ґобо, це ж так…
Небезпечно.
Бубер має на увазі, що ми тебе любимо,
та нам не до душі думка про об’єднання з ґорґами, бо…
Вони ґорґи!
Забудьмо про це й нападімо на них.
Ну давай.
Як хочеш зняти напругу?
Може, прочитаєш нам дядькову листівку?
Щоб ви знали, я не отримав від нього листівки,
бо він повертається до Скелі фреґлів.
Ух ти.
Але скажу одне:
дядько б зі мною погодився, бо для мене він найрозумніший фреґл.
Я ніколи нічого не пропускаю.
Перед тим, як придумати пудинг, я придумав їстівний пісок.
Ґобо, забудь про сон і допоможи нам скласти план нападу.
Гайда!
-Бубер приготував закуски. -Хіба?
-А що, ні? -Можу й приготувати.
Було б супер. Дякую.
Щось легке й поживне. Наприклад, редискову піцу.
Я пізніше вас наздожену.
Пора мені діяти.
Мій Малий Малий. Моє миле деревце.
Я так за тобою сумую.
Перепрошую, пане ґорґ.
Привіт.
Я Фреґл Ґобо, я фреґл.
Це не просто ім’я таке.
Я прийшов, бо у нас біда з водою.
Від цього страждаємо ми всі,
бо ми поєднані.
Усі думають, що я з’їхав з глузду.
Може, ми могли б об’єднатися…
-О ні! -Аха!
Ну, так. Ідея була така собі.
Мокі, що з дузерофоном?
Спитаю в дузерів,
чи скоро зможемо повернути воду в Лагуну креґлів.
Печеро, це база. Прийом.
-Ти знаєш дузерський жаргон? -Скажи, класно?
-Зберігаймо спокій. -Так.
Базо, це печера. Прийом.
І вам прийом.
Як там проєкт із замурування?
Проєкт із замурування діри просувається чудово. Віддача швидка.
Очікуємо поставку води
в Лагуну креґлів до кінця дня. Кінець зв’язку.
Дякую за інформацію, Шпонко. Кінець…
Кінець зв’язку.
Вибач.
Увага. Як замуруємо діру, одразу нападаємо на фонтан ґорґів.
Бубере, план у тебе.
Що? Я ж готував закуски.
На щастя, в мене є запасний план.
Ходімо.
Ходімо!
Крок перший: скласти план повернення води.
Гарно намальовано.
Дуже. А хто це намалював?
Ви не повірите:
-Баррі Лохина. -Молодець. Роби, що любиш.
Зосередьтесь. Крок два: Шпонка застосує проєктор,
щоб спроєктувати велетенське зображення Поґі в садку ґорґів.
Я наче буду там, а насправді не буду.
Дякую, Поґі. Я розповім детальніше.
Крок три: поки увага ґорґів буде прикута до Поґі,
дузери прокрадуться до фонтана
і зруйнують його своїми машинами й дузерським приладдям.
О, люблю приладдя.
Крок чотири! Зруйнуємо фонтан ґорґів
і повернемо нашу воду й водоспад.
А там недалеко й до п’ятого кроку.
Ой леле. Крок п’ять – це танці?
Саме так!
Так!
Гей.
А де Ґобо? Він сказав, що наздожене нас.
Мабуть, пішов зустрічати дядька Метта.
Їм є про що поговорити.
Точніше, Ґобо є про що послухати.
Його дядько Метт може й уві сні торохтіти.
Так добре поспав.
Жаль, що спати немає сенсу, бо моє життя таке цікаве.
Вечірка давно мала початися.
Навіть якщо вони ще не готові, все одно будуть раді мене бачити.
Кальмар-монстр.
Не вставай, і він тебе не побачить.
Доброго ранку, Спрокет!
Ми вже близько.
Манчі готовий, і я от-от
випущу його в інкубатор з мікропластиком, щоб він його з’їв.
Відчуваю, що так і буде.
Приєднаєшся до мене в найважливіший день мого наукового життя?
Дякую за прийом.
Ви були такі гостинні.
Іди сюди, Спрокет. Твоя підтримка зараз не завадить.
Мене чекають на вечірці. Пропусти мене, волохата звірюко.
Ти йдеш?
Пане.
Можна з вами поговорити? Вислухайте мене.
Тихо!
Ну добре. Вибачте.
-Я просто сказав друзям, що… -Друзі. Фе.
Що ви маєте на увазі, кажучи: «Друзі. Фе»?
Друзі тупі.
У мене був друг, але тато змусив його викинути.
Це жахливо.
Я не можу до вас дотягнутися,
але якби міг, я поплескав би вас, щоб утішити.
Не треба було викидати його в колодязь.
Ви викинули друга в колодязь?
Це грубувато.
О, Малий Малий. Моє миле деревце.
То це було деревце. Тоді зрозуміло.
Стривайте. Я те деревце бачив.
Так. Воно впало у Велику залу Скелі.
Що?
Якщо випустите мене, я його принесу.
Але як я можу тобі довіряти? Ти ж фреґл.
Я прийшов попросити вас вимкнути фонтан,
бо він забирає всю нашу воду, й через це у нас біда.
-О ні. -Допоможімо одне одному.
Тільки так усе може змінитися. Що скажете?
Потиснемо руки?
-Ну… -Так.
-Якщо я… Може, якщо… -Так.
Трохи лівіше.
Так, може… Ага, отак.
Згода.
Що ж…
-Зараз буду. -Гаразд.
Малий!
О, Та'.
Я тут… танцював.
Не бреши. Я бачив, як ти відпустив того фреґла!
Є до тебе розмова.
Що ж, давайте…
Увага! Усі!
Мене схопив ґорґ.
Ти це таки зробив? Ти туди пішов? Неймовірно.
Кажу вам: хоч він і ґорґ, він хороший.
Він учинив погано, та це тому, що він страждав.
Хіба з нами такого не бувало?
Не зі мною.
Ну добре, бувало. Ще й як.
Ви мене підтримували, а я був не найкращим другом.
Важливо, що ми зробимо далі:
як з цим упораємося і як об’єднаємося.
Він має рацію. Фреґл діло каже!
Не треба нападати на ґорґів.
Треба з ними подружитися й довіряти одне одному.
Ґорґ допоможе нам, якщо я поверну йому дерево.
Зробімо це разом.
Так!
Фреґл діло каже!
Щодня ми починаємо нове життя
Буде сонячно чи буде дощ
Слідуйте за мною
З кожним сходом сонця Я бачу все більше
Я ще стільки всього не знаю
Слідуйте за мною
Щоранку, щодня
Щовечора мене кличуть назад
Поки сонце сходить і заходить Мене все одно знайдуть
Я йду за покликом
Щось мене кличе
Коли весь світ лягає спати
Спогади в моїй голові
Мене переслідують дива
Щоранку, щодня
Щовечора мене кличуть назад
Майже прийшли. Усі разом!
Щоранку, щодня
Щовечора мене кличуть назад
Прийшли. Покладемо сюди. Отак.
-Піднімімо. -Штовхайте.
Супер. Усім спасибі.
-Дякую! -Дуже вам дякую!
Ви подивіться.
Я зараз такий щасливий.
Я так вами всіма пишаюся і такий вдячний, що повірили мені.
І…
Фреґли.
Ти ж казав, що йому можна довіряти.
Він чомусь передумав.
Сюди, бігом!
Сюди, Вемблі.
Дай пройти, звірюко.
Спрокет, Манчі наближається до мікропластику,
і ми майже біля мети…
О ні! Спрокет, щиток замкнуло!
Треба перемкнути вимикач. Спрокет, ти мені допоможеш.
Стань біля камери мікроскопа
і, як тільки з’явиться світло, натисни на кнопку запису, або все буде дарма.
Та' сказав, що фреґлам довіряти не можна.
Ви просто хочете вкрасти наше.
Я мусив викинути Малого Малого в колодязь, щоб не відволікатися.
І тепер я завжди буду насторожі щодо фреґлів!
Ти ж мій хлопчик! Справжній ґорґ.
Як я міг так помилятися?
Подивись на це з другого боку:
гірше бути вже не може.
Не кажи так.
Завжди може бути ще гірше.
У нас тут проблемка.
-Бачиш? -Галька посипалася.
Вода не потече в Лагуну креґлів.
Проєкт провалився.
Кінець зв’язку.
Схоже, всі наші плани провалилися.
Ми навіть не можемо їм допомогти, бо через мене застрягли тут.
Ґобо, ти вірив, що ґорґи хороші. Це було прекрасно.
А, може, наші невдачі не характеризують нас?
-Так. -Дякую.
Дякую, що нагадали, в чому я ще помилявся.
Невдачі нас таки характеризують, ця мене точно характеризуватиме.
Той раз, коли фреґл Ґобо все зіпсував.
Не треба вам на мене дивитися. Я пішов.
Не дивіться на мене!
Не дивіться на мене.
Я за нього переживаю.
Ніколи не бачила його таким.
Навіть коли перемогла його у стрибках. Гру придумав він, а я його перевершила.
Може, обняти його?
Не знаю, чи цього буде досить.
Я кажу про справжні міцні обійми.
А якби все було навпаки?
-Що Ґобо сказав би нам? -Так.
Ну, він би нагадав, що буває й хороше.
Так.
І що ми – це не наші помилки,
а те, як ми об’єднуємося, щоб було краще.
-Точно. -І що разом ми можемо все.
Я говорю, як Ґобо. Думаю, тут є свої тонкощі.
-А потім він би заспівав. -Так.
І правда. Я б заспівав.
Ми повинні навчитися жити разом
Не дай упасти тому, хто поряд,
Треба навчитися радіти непогоді
Усім серцем
Нам би любові й жаги до життя
Це все, що нам потрібно
Бо в нас з тобою
Одне серце на двох
Й один шлях, що нас зближує
І веде до світла
У нас усіх є шлях
У кожного своя історія Що триває цілу вічність
У нас одне серце на всіх
Я буду поряд Незважаючи ні на що
Я стою на краю минулого
І хай де ти будеш Якщо там темно
Знай: у твоєму серці живе світло
Тому…
Нам би любові й жаги до життя
Малий Малий!
-Це все, що нам потрібно -Ти ожив від пісні фреґлів.
У нас одне серце
-У нас один шлях -Я знаю, що робити.
Що зближує нас
-І веде до світла -Дякую, фреґли!
У нас усіх є шлях
У кожного своя історія Що триває цілу вічність
У нас одне серце на всіх
Коли ми разом Нам не потрібно спішити
Бо дива творяться в єдності
-Це я так співаю? -Так.
У нас одне серце на всіх
У нас один шлях, що нас зближує
І веде до світла
У нас у всіх є шлях
У кожного своя історія Що триває цілу вічність
У нас одне серце на всіх
Малий! Мій фонтан!
Що ти робиш?
Я роблю те, що правильно, Та'. Вода належить нам усім.
Нам усім!
-Скеля сама все зробила. Ура! -Вода відходить.
Фреґли змогли!
Креґли зможуть повернутися додому.
Тепер води вистачить усім.
-Вода знову є. -Електрика знову є.
Робота знову є.
Ура!
Ми врятували Лагуну креґлів!
-Ми змогли! -У Лагуні вода!
Дякую, Малий.
На здоров’я!
Вода наша!
Та', води вистачить усім.
О, але ми ж ґорґи.
Ой, мовчи вже.
-Він молодець. -Так!
Світло з’явиться через три, два…
зараз, Спрокет!
Натисни на кнопку запису.
Спрокет, давай!
Прощавай, волохатий.
Дякую, волохата звірюко. Чудовий подарунок.
Який цікавий зразок.
Вдалося, Спрокет.
Манчі впорався.
І ти теж.
Іди сюди.
Ура!
-Чудово. -Люблю, коли все кінчається добре.
-І я. -Так.
-Ми змогли! -Так.
-Дякую, Малий. -Дякую, Ґобо.
-Спасибі тобі. -І вам.
-Я це ціную. -А я ціную вас.
-Ще побачимось. -Надіюся на це.
-Дякую. -Дякую.
-Ну… -Агов, нам уже пора.
До зустрічі.
У нас одне серце на всіх
У нас один шлях, що нас зближує
І веде до світла
У нас усіх є шлях
У кожного своя історія Що триває цілу вічність
У нас одне серце на всіх
Дякую. Ого. Який чудовий прийом.
Дякую!
Ти хоч розумієш, що ми виростили бактерії, що поїдають пластик,
у домашній лабораторії при сонячній енергії, ще й зняли це на камеру?
Я ж казала, коли ми сюди приїхали, що ми змінимо світ.
Цікаво, що ми ще винайдемо.
Дядьку Метт, ми заповнили ваш музей сувенірами з усіх усюд.
Це мантія креґлів.
А це мерґлівська пов’язка на голову з мушлі.
Так, і дузерські чорнові плани.
Вони не чорні, їх так називають.
Так, ми їх позичили. Потім заберемо.
А це камінь з фонтана ґорґів.
Мені не дають його як слід помити.
Ми хотіли заповнити музей речами, які символізують
наше об’єднання в найскрутнішу мить.
Знаємо, ви не таким уявляли музей,
-але для нас це дуже важливо. -Так.
Ну, це…
я саме так усе й уявляв. Добре, що ви нарешті це зрозуміли.
Так!
Я приніс ще один зразок.
Ух ти.
Ось.
А що це, дядьку Метт?
Хіба не видно?
Це…
Зиркало-пиркало.
Зиркаєш в нього – й отримуєш пиріжок.
Так. Логічно.
Ого.
Нічого собі.
Клас.
-А коли буде пиріжок? -Коли?
У нас одне серце на всіх
У нас один шлях, що нас зближує
І веде до світла
У нас у всіх є шлях
У кожного своя історія Що триває цілу вічність
У нас одне серце на всіх
Коли ми разом Нам не потрібно спішити
Бо дива творяться в єдності
Це я так співаю?
У нас одне серце на всіх
У нас один шлях, що нас зближує
І веде до світла
У нас у всіх є шлях
У кожного своя історія Що триває цілу вічність
У нас одне серце на всіх
У нас один шлях, що нас зближує
І веде до світла
У нас у всіх є шлях
У кожного своя історія Що триває цілу вічність
У нас одне серце на всіх
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова