Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
-Ми Ґобо. -Мокі.
-Вемблі. -Бубер.
Ред.
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
Доброго ранку, Скеле фреґлів.
Роботи чимало. Треба владнати багато питань.
Повсюди дузерські споруди, водоспад висох, а мерґлам потрібна допомога!
Я буду корисніша після зарядки.
Почну день з пірнання.
Окуляри? Взяла. Рушник? Уже на шиї.
Я за дверима? Секундочку.
Немає нічого кращого за ранкові пірнання.
Пірнати вранці – найкраще.
Найкраща мить дня.
Вибач, Ред. Не пірнай.
Дивись!
Вода вся в липкому!
Дузерські палички розтанули. Плавати не можна. Бачиш?
До речі, мені дали свисток!
Як я й підозрював.
Липке в дузерських паличках забруднює воду.
Від цього мерґли гикають.
Ми ж це вже знаємо.
Так, знаємо. Та мені сьогодні закортіло одягти лікарський халат.
Дякую за чесність, Бубере.
Принаймні тепер ми не в тій бруднющій воді.
Так.
Дякую, що дозволив пожити у твоїх баліях, Бубере.
На здоров’я.
Це мої найулюбленіші речі.
Бережіть їх.
Усе, усе. Може, налякати мерґлів?
Тоді вони перестануть гикати.
Геніально! Мій найкращий друг – геній!
-Та ні, це ти геній. -Ні, ти.
-Ні, ти! -Ти.
-Ти.
Ну все, все! Ви обидва генії, добре?
-Добре. -Вемблі,
влаштуймо мозковий штурм, як налякати мерґлів.
Я залюбки!
А що таке «мозковий штурм»?
Блискавок же не буде?
Отакої.
Ред! Як справи?
Чесно? Не дуже.
У Скелі фреґлів так багато проблем.
Я хочу допомогти.
Але зможу це зробити тільки після пірнання.
А пірнати не можна через воду.
З водою біда, і я хочу допомогти.
Не пірну – не допоможу.
Це наче замкнуте коло.
Ред, я знаю, як ти любиш допомагати.
Не мати змоги допомогти – така гикавка.
І з цим я теж хочу допомогти.
Ред, у тобі цілий калейдоскоп емоцій.
Роботи в нас багато,
та, може, всесвіт підказує тобі зупинитись і відпочити?
Відпочити…
Відпочити.
Ні. Це не для мене.
Пірнання ж не єдиний спосіб повернутись у форму?
Спробуй щось нове. А знаєте, хто завжди пробує щось нове?
-Тільки не кажи, що дядько Метт. -Дядько Метт. Як ти знала?
Послухайте, що він пише. Це може допомогти.
«Любий небоже Ґобо…»
Днями я міркував про природу в Зовнішнім просторі.
Це була та ще справа.
І я побачив їх.
Найпрекрасніше в природі: пухке ніщо.
Воно так заспокоювало.
Я хочу плисти з вами. Дуже хочу.
Юний Ґобо, в той день удача була на моєму боці.
Я придумав, як зустрітися з пухким нічим на його території.
Ґобо, чи щось розслабляє більше?
Рятуйте!
Геть без допомоги я ширяв поряд з пухким нічим.
Ненавиджу!
І мені сподобалося, Ґобо, дуже.
Хотілося, щоб це тривало вічно.
Хочу на землю!
Для дядька Метта це був тріумфальний день.
І я б хотів сказати вам одне:
не бійтесь пробувати нове.
«З любов’ю, дядько Метт».
А твій дядько Метт має рацію.
Що?
Сама не вірю, що це кажу, але він має рацію.
Пірнання не єдиний спосіб позбутися думок.
Потрібно щось нове й захопливе.
Я пройду крізь Велику залу по канату!
Ні, Ред. Це небезпечно.
Кажу тобі, Ред, усесвіт просить тебе сповільнитися.
-Так. -Я не сповільнюся. Я ж Ред!
Я рухаюся, стрибаю, іноді роблю випади, але на місці не сиджу.
Більше не можу просто сидіти.
Відколи фреґли перестали їсти наші споруди
і ми не можемо працювати, я наче божеволію, лікарю Чесність.
Що ж, дякую, що поділились.
Такі розмови допоможуть усе подолати.
Хіба?
Ну все, все.
Надіюся, гідрорешето очистить воду від липкого,
й ми знову зможемо будувати.
Якби ж ми не ламали лозу й не винайшли липке.
Шпонко!
У нас велика зупинка, а ти й не зупинялася.
Давай до нас. Лікар Чесність дуже нам допомагає.
Учора я спав майже п’ять хвилин.
Я не можу відпочивати, поки не очищу воду від липкого.
Мені потрібно зосередитися.
Що ж, я тебе розумію й поважаю те, що ти хочеш.
Це лікар Чесність мене навчив.
Він просто супер!
Відро з небес! Наближається таємниче відро з небес!
Отак!
Малий Малий, це останнє відро води для ванни Ма' й Та'.
Я добре впорав…
Ой леле.
Що це за липке?
Хоч би воно не потрапило в батьківську…
Малий!
Що це за липкий слиз у моїй ванні?
Ага, таке гиденьке-страшненьке!
Який слиз? Я нічого не…
Та ми від нього в захваті.
Підборіддя ніколи не було таким гладеньким.
Молодець, мій солоденький пиріжечок!
Принесу ще води з липким.
Так.
Вода з липким.
Знову?
Ну все, все, Спрокет!
І звідки в тебе блохи?
У мене немає на це часу, і так багато всього.
Ні. Спрокет, не чухайся! Нам же дали ліки.
Якщо тобі стане легше, ти гарненька лампа.
Ветеринар сказав, що це має подіяти.
Тільки швидко, бо мені ще бактерії вирощувати.
Скажи: «А-а!»
З цим розібралися. Я в лабораторію.
Ти що, виплюнув ліки?
Бідолашні. Їм погано від дузерського липкого.
Якщо не відлякати їхню гикавку,
-вони не зможуть віддихатися. -А я не отримаю назад балії.
Але це, безумовно, не головне.
Проте теж проблема.
Неважливо.
Ми з Вемблі придумали, як налякати мерґлів.
Так!
-Готовий? Налякай їх. -Так.
Вас так довго не було.
І це все, що ви придумали?
Ну, Вемблі багато танцював.
Так, закортіло потанцювати.
Мабуть, далі я вам допоможу.
Гаразд. Але не знаю, що ще можна придумати.
Ага.
Друзі дарма хвилюються.
Небезпека-шмебезпека. Все буде добре.
Отак!
Усе не добре.
Прошу, скажіть, що це не мій балубій.
Це твій балубій!
Привіт, Ред!
Смачне арахісове масло.
Сир!
Та ну! Це ж був чеддер.
Лоскочу, лоскочу!
Ну давай! Відкривай! Треба з’їсти ліки!
Давай!
Отак!
Просто супер. Вивихнула балубій!
Тепер я нікому не зможу допомогти.
Я така розгублена.
Колись я знала, що робити
Колись я знала, як мене звати
Повсюди й завжди
Шлях був чистий
А життя було грою
А тепер я ходжу уві сні
І все якесь інакше
Я прагну опинитися там
Ще раз
Колись давно
Я знала, як мене звати
Знаю, ніхто не залізний
Іноді здається, що все не насправді
Я прокидаюся ночами
Усе змішалося: погане й хороше
Колись давно
Я знала, як мене звати
Ред!
Як ти?
Я в порядку.
Як допомагати, коли ти сам безпомічний?
О, Ред.
Отак, отак. Не тримай це в собі.
Ред!
Я знаю, що тебе втішить!
Пірнання?
Іди за мною, й сама побачиш.
Де ми?
Ред, ми в Кільці настрою.
Тут ти навчишся медитувати.
Не забудьте, треба налякати мерґлів.
Тільки тихо.
Вони й не здогадуються, як буде страшно.
Зараз!
Ти як?
Порядок.
Медитувати?
Я ж казала, що просто сидіти – це не моє.
Це для всіх. Це легко. Давай покажу.
Потемнішало. Ну добре.
Бережись! Навколо тебе літають кулі.
Це бульбашки з різними думками:
занепокоєння, стресу, щастя, страху.
Головне – їх розпізнати й дозволити їм бути.
Так, мені страшно, що я не завжди виправдовую чужі очікування.
Усе, що я можу, – бути собою. Дякую тобі.
Мені так чудово. Тепер ти.
Піду порахую свої хвостики.
Це наче легко. Раз, два. А потім доводиться рахувати ще раз.
-Така морока. -Ред. Просто сядь і заспокойся.
Мені вже нудно.
Просто дихай.
Ну не знаю.
Уяви всі свої турботи й видихай їх.
Я видихаю?
Просто визнай свої думки й легко їх відпускай.
Хай думки плинуть. Не відганяй їх. Дай їм просто бути.
-Я намагаюся. -Намагайся не намагатися.
Це безглуздо.
Розслабся!
Як тут розслабишся?
Перша спроба непогана. Передихни і спробуй ще раз.
-Цього разу вже краще. -Ні. Ред набридло.
Але, Ред…
Балубій.
Знаю, бульбашко. Я теж за неї переживаю.
-Шпонко. -Що?
Ти цілий день над цим працювала. Відпочинь трохи.
Як відпочивати, коли проблему не вирішено?
Іноді треба відкласти інструменти й взяти нові гвинти.
І правда, Ключику.
Може, й справді треба зупинитися й подивитись на все по-новому.
Давай до нас. У нас там печиво.
Ма' й Та' мене люблять.
Я зробив хороше, і все завдяки липкому.
І тебе ще поллю липким, Малий Малий.
Малий Малий. Що таке?
Тобі від липкого погано? Тримайся, маленький.
Принесу тобі свіжої водички з фонтану ґорґів.
Може, що добре для нас, ґорґів, підходить не всім?
Я про тебе подбаю.
Усе буде добре.
-Буде так класно. -Точно.
Мокі, вгадай що?
Ми придумали, як до смерті налякати мерґлів.
Ну хоч комусь сьогодні все вдається.
Що ж, давайте ще раз.
Я підійду з пирогом і скажу:
«Привіт, мерґли. Кому смачного пирога?
Обіцяю, він не гидотний».
Клас. Ти говориш, як вони, а пироги всі люблять.
-Так. -Пироги ж бувають різні:
з шоколадним кремом, з лаймом.
Любите пироги з сиром? Нате редисковий пиріг.
-От синій пиріг! -О!
-Так! -Вемблі, йди ти.
А потім я підкину туманних фруктів…
-Так. -…щоб було страшніше.
У мене аж мурашки.
Потім Бубер зникне в тумані. Я підніму Вемблі на граблях,
і буде великий страшний монстр.
Мерґли почнуть питати: «А де дівся фреґл з пирогом?»
І тут з туману з’явиться великий страшний Вемблі й скаже:
Я його з’їв!
Бам! Гикавка минула, план надійний. Так і зробимо.
Давайте. Так.
О ні. Я впустив туманні фрукти.
Стоп. Це не туманні фрукти.
-Вемблі, що таке? -Це масниці!
О ні.
Супер. Ми так кепсько лякаємо, що аж насмішили їх.
Так, Мокі. План провалився. Не обов’язково сміятися.
-Так. -Ні. Прислухайтесь.
Вони більше не гикають.
Ти про…
-Ми змогли! -Клас.
Ми зцілилися.
Ти прагнув триматися плану, але він провалився.
Я робила те саме з Ред.
А що тепер?
Ви добилися свого геть несподіваним чином.
Так, бульбашко. Слушна думка.
Коли я йду ліворуч, Ти можеш піти праворуч
Кожен дійде у своєму темпі
І треба радіти тому
Чого ми навчилися на цьому шляху
Бо шляхів нескінченно багато
І обрати можна будь-який
Неважливо, який ти обереш
Якщо пункт призначення один
То й шлях один
Шлях один
То й шлях один
Може, ти думаєш, що знаєш краще
Що всі мають робити, як ти
Та не забувай: що краще для тебе
Може не підходити іншим
Бо шляхів нескінченно багато
І обрати можна будь-який
Неважливо, який ти обереш
Якщо пункт призначення один
То й шлях один
Шлях один
То й шлях один
Усі шляхи різні
Піду знайду Ред.
Не бійтесь. Це лише один раз.
Ну й день.
Сонячні батареї не працюють.
Шоста колба – провал. Бактерії не їдять пластик.
Не знаю, як я встигатиму більше.
Спрости мені список справ і з’їж таблетку.
У мене немає на це часу.
Ну добре.
І що тепер?
А ти милий.
Так приємно нікуди не спішити.
Серйозно? Хочеш з’їсти таблетку?
Ти хотів обіймів.
Відкривай.
Хороший пес.
А я на тебе ще шматок сиру змарнувала.
З тебе чеддер.
Ред, ну як ти?
Погано. Мені дуже погано.
Вибач, Ред.
Я хотіла, щоб ти медитувала, бо мені це допомагає, і…
і я думала, що й тобі допоможе.
Але в тебе має бути по-своєму, а не по-моєму.
Якщо знадобиться допомога, щоб знайти «своє», то я з радістю.
Я це ціную, Мокі.
Але не думаю, що медитації – це моє.
Я активна фреґла. Так я позбавляюся зайвих думок.
Я люблю стрибати головою вниз, кричати: «Юху-у»
і пірнати під воду, щоб усе зникло.
Це так заспокоює.
Так і є.
Люблю, коли я пливу за течією, а вода проходить крізь хвостики.
Так.
Це наче теплі обійми.
Я люблю обійми.
Немає нічого кращого.
Можна з тобою?
Я чекала, коли ти спитаєш.
Мокі, це дивовижно.
Я знову почуваюся собою.
Ред, я так тобою пишаюся…
Я ще плаваю.
Вибач.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова