Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
-Ми Ґобо. -Мокі.
-Вемблі. -Бубер.
Ред.
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
«Гаряча картопля» зранку.
«Гаряча картопля» ввечері.
Я скрізь граю в «картоплю».
Кидаю «картоплю» Ред!
Я граю в «картоплю»
там, де є меблі.
І кидаю м’яч другові Вемблі.
Мокі!
Мокі, лови.
Мокі.
У грі в «Гарячу картоплю»
я просто супер.
-Клас. -Стану догори дриґом –
лови, Бубер.
Так! Давай, Бубере.
А де Бубер?
Подивлюсь у його печері. Може, знайду там смачненьке.
Що ж, якщо в грі перерва, сходжу до порталу
в Зовнішній простір по нові зразки від дядька Метта.
Добре.
-Біг на руках. -Що?
Давай!
Ідеально.
-Бубере. -О, Вемблі.
Дивись. Це найбільший пральний пристрій фреґлів.
-Ого. -Прощавайте, зморшки.
Гладенька, як у мерґленятка.
-Бубере! -Що?
-Твій балубій горить! -Га?
-Він не горить, а світиться. -Що?
Що сталося? Я не знаю, що це таке.
-Такого раніше не було. -То нічого, Бубере.
-Узагалі-то це круто. -Ні, Вемблі, не круто.
Що це? Це нічого, бачиш? Це пусте, бо такого не було.
-Розумієш? -Розумію.
-Вемблі. -Га? Ой. Що…
Поклянись ніколи нікому не розповідати!
Клянись!
Добре, Бубере. Клянусь.
Гаразд.
Привіт, друже.
Усе, усе. Знаю. Це дуже радісно.
Привіт. Усе, усе.
Я теж тебе люблю, Спрокі.
Я брала зразки води.
Ти не повіриш, скільки на пляжі сміття.
Я почала його збирати й назбирала повний мішок.
Я наче смітниковий Санта-Клаус.
Знов посилка для Ґобо?
Може, Ґобо – це я?
Прізвисько таке.
Тітка називала мене Ґобо.
А, ні, вона називала мене Йо-Йо.
Га? Це що, жарт?
Хтось прислав мені поштою пляшку?
Сміття в океані. Сміття в посилці.
Для довкілля це велика біда.
Це що, якесь всесвітнє свято сміття?
Попала.
І хто міг прислати пластикову пляшку?
Це я…
Мандрівний дядько Метт.
Я був на краю Зовнішнього простору,
де, не вдаючись у наукові терміни,
тверде з’єднується з рідким.
Там був блискучий зразок, не схожий на інші.
Я одразу придумав йому назву.
Зберігач!
І збагнув, для чого він:
зберігати таємниці.
Я боюся своїх вусів.
І отак він миттю зник.
Чи я засмутився? Авжеж.
Чи я це виказав? Аж ніяк.
Не турбуйся, Ґобо. У героїв бувають короткі смуги невдач,
а потім величезні перемоги.
Цей я поклявся не втратити.
Ґобо, збудуй у Скелі фреґлів музей і поклади туди зберігач.
Можеш назвати музей просто:
«Музей мандрівного дядька Метта… Ура мандрівному дядькові Метту».
З любов'ю, мандрівний дядько Метт.
«P.S. Щоб рідкісний зберігач був правильно задокументований,
я послав до вас пані Архіваріус».
-Пані Архіваріус? -Ух ти! Пані Архіваріус.
Хранителька цінних скарбів
прийде допомогти зі зберігачем таємниць.
Зберігач таємниць. Класно!
Особливо мені,
бо я зараз не зберігаю таємниць.
Не секрет,
що я дуже схвильована через візит пані Архіваріус.
Вона стільки всього бачила
і дуже схожа на мене.
Містичні істоти.
Не знаю, що це за одна, але вона справляє враження.
-Так. -Красива.
-Чудова! -Приголомшлива.
-Чарівна. -Дуже.
-Усе, усе. Повернімося до мене. -Що…
Гей, Бубере, йди подивися зблизька.
І так добре.
Знаєте, що деякі фреґли краще бачать здалеку?
Це про Бубера.
-А, так. Я про таке чула. -Точно.
Вода.
Вода така мокра.
-Водички хочеш? -Що…
Малий, що ти там робиш?
Я подумав: якщо в нас так багато води,
можна трошки й рослинам залишити.
-Ні. -І деревам?
-Ні. -І овочам?
Ні!
Більше ніякого милування. Утямив?
Утямив.
Хочу пити.
Ой.
-Малий! Зупини її! -Що?
Біжу, Та'!
Гаразд.
Це востаннє фреґл краде в нас дорогоцінну воду.
Треба придумати, як її зберегти й як нею похизуватися.
Може, фонтан?
Ні. Фонтан!
Так, Та'.
Пані Архіваріус от-от прибуде.
Треба подумати, де буде музей дядька Метта.
Так.
А, може, в Печері вічної темряви?
Тут темнувато.
Так. Тоді хай буде в Печері липкої підлоги.
Ні, там липко. Бубере, ти такий тихий.
Це не через таємниці.
Може, хай буде в Кам’яній печері?
Ідеальне місце.
Три ура для фреґла Бубера.
Ура, ура, ура, ура!
-Це чотири. -Так.
Пусте.
Пограємо в «картоплю», щоб відсвяткувати?
У «Гарячу картоплю»?
А! О ні.
Що робити? Треба його сховати.
-Вемблі? -Що?
-Що ти оце зробив? -Ну…
Ні. Зберігач.
-Ти надів зберігач на мій… -Ага.
Вітаю.
Якщо комусь цікаво, прийшла пані Архіваріус.
Це я. Вітаю.
Пані Архіваріус.
Щиро вітаємо.
Я Ред!
Привіт, мої маленькі фреґли.
-Привіт. -Привіт.
-Ласкаво просимо. -А де славнозвісний зберігач?
Він…
О ні. Зберігач пропав.
Де він?
Зберігач же у вас був?
Так. Був.
Ви ж його не вигадали?
-Ні. -Ні.
Мені сняться дуже яскраві сни, і я б хотіла з вами про це поговорити.
-Я хочу знайти зберігач. Добре? -Ось як я шукаю зберігач.
-Сюди, зберігач. -Ми його знайдемо.
Обіцяємо.
Ти серйозний юний фреґл, і я тобі вірю.
Але якщо твоя жилетка – це найцінніше, що я тут побачу,
я буду розчарована.
Та вона гарна.
І тобі личить.
Ну… Так.
У мене їх дві.
-Зберігач. Піду шукати зберігач. -Дякую.
Тут нема.
Нащо ти натяг зберігач на мій балубій?
Якщо ти не помітив, він прозорий.
Тепер бачу.
Але не бійся.
Просто треба тихенько повернути його в музей.
-Так? -І ось як…
Я замаскуюся під найстарішого з фреґлів
і дочекаюся, коли задрімає справжній найстаріший.
Коли він засне, я напишу всім записку, що сплю,
щоб замести сліди, і через тунель прокрадуся в музей.
Королева-мерґла.
А потім зайде Генчі й скаже:
«Ти не найстаріший з фреґлів».
А я відповім:
«Ні, я найстаріший».
-А вона скаже: -«Доведи».
-А я скажу: -«Я такий старий».
Чекай, що?
Може, сховаєш його за пазуху й покладеш назад на полицю?
А що? Може, й вдасться.
Що ж… Спробуємо ще раз?
А чого ж ні? Що може піти не так?
Я думав, що вдасться.
Вемблі, пусти хвоста.
Подумаєш, кілька синців.
Не виліз.
Просто клас. Те, що я прагну приховати, застрягло
під тим, що шукають усі фреґли.
Бубере, не думаю, що його шукають усі.
-Усі шукають зберігач. -Не бачили його?
Ні.
Зовсім ні.
Скажіть, якщо знайдете.
Просто чудово.
Що як я інакший?
Що як я не схожий на решту?
Стіни починають руйнуватися І падає каміння
Що як мені страшно?
І соромно?
І цей балубій, світячись
Лише підкреслює мої вади?
Чи може він більше не світитися?
Чи можу я бути таким, як усі?
Бо щоразу, коли він починає світитися
Тремтять коліна й паморочиться голова
Я боюся, що всі витріщатимуться На мій балубій
Це правда
У голові плутанина І я не можу заспокоїтися
Я сумніваюся в усьому
І зрештою хочу
Дуже-дуже хочу
Хочу, щоб він перестав світитися
Готово.
Шкарпетка. Більше не світиться.
Потім подякуєш.
Хіба так важко дійти до пляжного смітника?
Знаєш, Спрокет,
я хоч цілий день можу діставати пластик з океану,
але якщо всі й далі розкидатимуть сміття, як конфетті,
то яка різниця?
Принаймні деяке сміття пішло на виготовлення цієї штуки.
Отак Док вмочає печиво в чай.
Смакота.
Дивись, Спрокет, пластикове сміття.
І що з ним робити? Викинути в океан?
Чи надіслати неіснуючому Ґобо?
Придумала кумедне: кину в сміттєвий контейнер.
Хвилинку.
О боже.
Спрокет, на пляжі ж немає сміттєвого контейнера.
Хтось має щось зробити. І це маю бути я.
Я не мушу робити, як всі. Я можу розв’язати проблему.
О, друже.
Це забагато печива.
-Ні. -Вемблі, не виходить.
Він застряг.
-Про що розмовляєте? -О! Ну…
-Просто… -Про Буберів балу…
-Усі плескайте в долоні! Давайте. -Так.
Це що, зберігач?
-Чому він на твоєму балубії? -Зберігач?
Бубер прасував речі. Ага, він їх прасує.
І сів на зберігач.
-А тепер він застряг. -Так.
-Не з його вини. -Не з моєї.
Знаєте, я непогано розбираюсь у фреґлах
і вірю всьому, що ви сказали. Давайте допоможу.
-Чудово. Дякую. -Прошу.
Подивимось. І знімемо.
-Я тягтиму. Готовий? -Добре.
Граєтесь у перетягування хвоста?
Розумієш…
Зберігач!
-Я можу пояснити. -Що…
Зберігач упав, а…
Бубер героїчно піймав його своїм балубієм.
Хвилинку. Ти ж сказав, що Бубер
-на нього сів. -Тепер усе зрозуміло.
Бубере, повернися.
-Добре. -Почали.
Ти в хороших руках, Бубере. Тягну.
-Не заплющуй очі! -Легше.
Закручую.
Лагідніше. Ой! Я лечу.
Гей, народ. Обережно.
Що тут таке?
Зберігач ожив і став одержимий Бубером.
Що?
Байдуже, як він там опинився. Бубер – наш друг, і потребує допомоги.
І я знаю, хто може допомогти.
-Дузери все можуть. -Можуть.
-Так. -Усе буде добре.
Я все відчуваю.
-Не думаю. -Я відчуваю.
Ремонт займе кілька годин.
Так класно!
Ні. Він застряг.
Можна натерти тебе листям масниці, Бубере.
Ні. Затиснемо зберігач між камінням
і скинемо тебе зі скелі!
Нізащо!
Треба стати в коло, узятися за руки й танцювати.
Перестаньте!
Якщо зберігач аж так потрібен у музеї,
я поверну його разом з хвостом.
Я будую фонтан Для мого вимогливого тата
Я будую фонтан, щоб Та' не злився
Важкий.
О, подивіться на нього.
Молодий саджанець.
Тільки подивіться.
Я дуже хочу за тобою доглядати, та краще не буду.
Тато сказав нічого не чіпати.
Може, лише разочок.
Будеш моїм синочком.
Моїм Малим.
Малий Малий.
Точно. Мені подобається.
Ось тобі водички, Малий Малий.
Схоже, тепер я живу тут.
Тут хоча б тихо.
Привіт!
Привіт, я Джуґі.
Ти щойно заселився? Вітаю!
Добре, вже йду.
Вибач. Забуваю, як тихо я ходжу.
Можна спитати, чому ти сидиш на музейній полиці
і чому на твоєму хвості зберігач таємниць?
Має ж хтось захищати зберігач.
А що може бути надійніше
за зберігач, прикутий до тіла?
Знаєш, я теж дуже довго ховала балубій.
-Га? -Я виросла біля Цс-Ставка.
-Якого ставка? -Цс.
-Якого? -Ні. Так називається ставок.
А, вибачте.
-Вас, мабуть, перепитують щоразу? -Ні, це вперше.
Вибачте.
Там балубій світиться далеко не в кожного.
-Світиться? -Я почувалася єдиною такою.
У вас він теж світиться?
Тобто просто світиться? Бо в мене ні. Чого б це?
Ви, мабуть, багато подорожуєте по роботі?
Мій балубій світиться.
Коли я найбільше почуваюся собою.
Справжнє чудо.
Я стільки років просиділа біля того самотнього ставка,
з хвостом у воді,
щоб сховати це сяйво.
Аж одного дня збагнула, що можу більше.
Я можу бути собою.
Іноді я мрію
Про особливе таємне місце Яке я люблю в собі
Яке ховаю в собі
І тоді мені здається, що є інша я
І що пора вже бути собою
Я можу догнати вітер
Я можу догнати дощ
Я можу догнати спалах блискавки
І вона спалахне ще раз
Я можу відчути смак сонця
Я можу відчути смак неба
Я можу відчути смак світу
Який мчить за мною, і моє серце злітає
Я можу догнати вітер
Іноді я відчуваю
Що є інший я, який хоче літати
Високо в небі
Коли з’являється це відчуття Я віддаюсь йому вся
І потроху можу літати
Я можу догнати вітер
Я можу догнати дощ
Я можу догнати спалах блискавки
І вона спалахне ще раз
Я можу відчути смак сонця
Я можу відчути смак неба
Я можу відчути смак світу Який мчить за мною
І моє серце злітає
Я можу догнати вітер
Я думав, я такий один.
І погано, коли балубій світиться.
Це не може бути погано.
Подивись на мене.
Я ж така розкішна.
Що…
Неймовірно.
Неймо-балубійно.
Я боюся своїх вусів.
-Бубере, як ти? -Ми тебе любимо попри все!
Не бійся. Я їм не сказав про те, чого не було.
Друзі, я мушу вам щось показати
і боюся, воно вам не сподобається.
Що?
Ось воно.
-Знаю, ви подумаєте, що це дивно… -У тебе на хвості наче свято.
Так круто!
Це як у моєму сні.
Мої сни мають містичну силу.
Ви не думаєте, що це дивно?
По-дивному чудово.
Давай, хвосте. Зроби хоч щось.
Тепер, коли зберігач у безпеці в…
У Музеї мандрівного Метта – Ура Музею Метта.
А класно звучить.
Ще й як. Що ж, музей відкрився, і мені тут нема чого робити.
Бубере, ми всі сяємо по-своєму.
І знаєш що?
Бути справжнім собою – єдиний спосіб існування.
Так.
Ви така прикольна!
Дякую.
Отак. І…
Бум!
Пляшка в смітнику!
Пляшка в смітнику
Це найпростіше у світі і вже приносить користь.
Мінус одна пляшка в океані.
Усе починається з малого.
Байдуже, хто ви,
чи сяєте ви зовні чи всередині,
коли ви приймаєте і любите свою унікальність,
вона стає найціннішим у світі скарбом.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова