С танци победи грижите.
За друг ден ги остави.
Нека музика звучи
във Фрагъл Рок.
С работа победи грижите,
танците за после остави.
Дай на фрагълите веселба.
Гобо. - Моки.
Уембли. - Бубър.
Ред.
Младши!
Ехо!
Репичката ми!
С танци победи грижите, за друг ден ги остави.
Нека музика звучи
във Фрагъл Рок.
Във Фрагъл Рок.
Туп-тупкам буден.
Туп-тупкам в леглото.
Не задържам топката.
Подавам на Ред!
Туп-тупкам страхотно.
Като за цял отбор.
Туп-тупкам към добрия ми приятел Уембли.
Моки, Моки, Моки! Моки, туп-туп.
Моки, Моки, Моки.
Щом се стигне до туп-туп,
знам как да се движа.
Чудно. - С краката нагоре
и подавам на Бубър.
Да! Хайде, Бубър.
Къде е Бубър?
Ще видя в пещерата му. Може да похапва.
Ако ще правим почивка,
ще отскоча до портала да проверя за колет от чичо.
Добре.
Ходене на ръце. - Какво?
Давай!
Идеално.
Бубър! - Уембли!
Виж най-великото фрагълско устройство за пране.
Сбогом, гънки.
Гладки като новородено мъргълче.
Бубър! - Как...
Балубиусът ти гори!
Не гори, а свети. - Какво...
Какво? Не знам какво е това.
Случва се за пръв път. - Не е страшно.
Даже е готино. - Не, Уембли, не е готино.
Всъщност е... Нищо, виж! Нищо не се е случило.
Ясно ли е? - Добре.
Уембли. - Какво?
Обещай ми да не казваш на никого!
Обещай!
Добре, Бубър. Обещавам.
Добре.
Здравей, момче.
Добре. Спокойно. Знам, вълнуващо е.
Добре, добре. Здравей.
Да, и аз те обичам, Зъбчо.
Отидох да взема проби от водата.
Няма да повярваш колко боклук имаше на плажа.
Захванах се да го събера и напълних чувала.
Като Дядо Коледа боклукчия съм.
Поредният колет за Гобо?
Може Гобо да е прякор за мен.
Една леля ме наричаше така. Не, чакай, наричаше ме Йо-Йо.
Не може да бъде. Изпратили са ми бутилка от вода?
Боклук в океана. Боклук в пощата.
Сериозна заплаха за природата.
Сякаш целият свят е на боклучено парти.
Успях!
Кой би ми пратил пластмасова бутилка?
Това съм аз.
Чичо ти Мат Пътуващия.
Бях на ръба на Открития космос, където, без да те товаря с термини,
твърдото среща мокрото.
Там попаднах на невиждан лъскав артефакт.
Името му ми хрумна веднага.
Бизъл!
Предназначението му прозрях на мига. Да събира тайни.
Страхувам се от мустака си.
И изведнъж се изпари.
Натъжих ли се? Разбира се.
Показах ли чувствата си? Нито за миг.
Не се бой, Гобо. Героите падат духом за кратко.
Следва голяма победа.
Заклех се вече да не го губя.
Гобо, направи музей във Фрагъл Рок и постави бизъла в него.
Наречи го нещо скромно, като:
"Музеят на чичо Мат Пътуващия. "Ура" чичо Мат Пътуващия".
С обич, чичо Мат Пътуващия.
"Послепис: За да съм сигурен, че бизълът ще бъде описан,
изпратих вест на Архиварката."
Архиварката? - Архиварката!
Пазителката на съкровища
ще ни помогне с Бизъла на тайните.
Бизъл на тайните. Яко!
Особено за мен -
фрагъл, който не пази ничии тайни.
Не е тайна,
че се радвам за идването на Архиварката.
Тя е опитна, пътувала е...
Приличаме си.
И двете сме мистични създания.
Не знам защо точно, но си я бива.
Да. - Да, красива е.
Божествена! - Смайваща!
Пленителна. - О, да.
Добре. Погледнете към мен.
Бубър, ела да го видиш.
Там си е добре.
Някои фрагъли виждат по-добре отдалече.
Бубър е от тях.
Да, чувала съм за такива. - О, да.
Вода.
Тази вода е мокра.
Жадно ли си? - Какво?
Младши, какво правиш?
Реших, че щом имаме толкова много вода,
мога да заделя малко за растенията.
Не. - А за дърветата?
Не. - А за зеленчуците?
Не!
Забранявам ти да ги обичаш. Ясно?
Ясно.
Жаден съм.
Какво...
Младши! Спри я! - Да?
Веднага!
Добре.
За последен път фрагъл краде безценната ни вода.
Трябва да намерим начин да я опазим и показваме.
Да направим фонтан?
Не. Ще направим фонтан!
Да, тате.
Архивистката ще дойде скоро. Да решим къде ще бъде музеят.
Да...
В Пещерата на вечния мрак?
Тъмничко е.
Сетих се! В Пещерата с лепкав под.
Не, лепкава е. Бубър, нищо не казваш.
Не защото крие нещо.
Да опитаме в Пещерата с нишите.
Идеална е!
Три пъти "ура" за Бубър!
Ура, ура, ура, ура!
Станаха четири. - Да.
Нищо не казах.
Да го отпразнуваме с туп-туп?
Туп-туп ли?
О, не! А сега какво? Трябва да го скрия.
Уембли? - Да?
Какво направи?
Не! Това е... бизълът!
Сложи бизъла на... - Да.
Ехо?
Ако някой иска да знае, Архиварката е тук.
Това съм аз. Здравейте. - Архиварката!
Добре дошла!
Аз съм Ред.
Здравейте, сладки фрагълчета.
Здравейте. - Привет.
Добре дошла. - Къде е пословичният бизъл?
Ами, той е...
О, не! Бизълът е изчезнал.
Къде се дяна?
Но бизълът е бил в ръцете ви, нали?
О, да.
Не сте си го въобразили?
Не, не. - О, не.
Сънищата ми са много ярки и исках да ги обсъдим.
Дойдох само заради бизъла. - Отивам да го търся.
Ела тук, бизъл! - Е, ще го намерим.
Заклеваме се.
Ти си сериозно фрагълче и ти вярвам.
Но ако не видя нещо повече от елека ти,
ще бъда много разочарована.
Харесва ми. Стои ти добре.
Да.
Имам два.
Отивам да намеря бизъла. - Да. Благодаря ти.
Не е тук.
Защо сложи бизъла на балубиуса ми?
Не виждаш ли, че е прозрачен?
Да, не се сетих.
Но не се бой.
Ще го върнем тайно в музея.
Така ли? - Ето как...
Ще се предреша като най-стария фрагъл.
Ще изчакам истинският да полегне.
Тогава ще напиша бележка до всички, че ми се спи,
за да мога несмущавано да пробия тунел до музея.
Кралица на мъргълите.
А после ще се появи Хенчи и ще каже...
Ти не си най-старият фрагъл.
Аз ще кажа...
Аз съм!
А тя ще каже... - Докажи го.
А аз... - Аз съм много стар.
Какво?
Натъпчи го под ризата и го върни незабелязано.
Откачено е, но може да стане.
Добре... Още веднъж?
Защо не. Нищо не губим.
Мислех, че ще стане.
Пусни ми опашката.
Няколко драскотини.
Още е заклещен.
Супер. Нещото, което се мъча да крия, е заклещено в нещото, което всички търсят.
Бубър, не мисля, че всички търсят бизъла.
Всички търсят бизъла! - Виждали ли сте го?
Не.
Съвсем не.
Кажете, ако го намерите.
Чудесно. Направо върхът.
Ако странният съм аз сега?
И не приличам на друг на света?
И притискат ме стените, и срутват се скалите.
Какво, ако изпитвам страх?
Какво, ако гризе ме срам?
И ако балубиусът зад мен и светлината в плен
на всички разкрият, каквото аз крия?
И както си блестя, ще ме отритне светът.
Мога ли да бъда като всички останали?
Всеки път, щом падне мракът,
вие ми се свят, огъват се краката,
от страх, че ще блесне балубиусът пред тях.
Истина е.
Мозъкът ми ври, не спира, едно съмнение не ми дава мира -
какво ще стане в края на деня.
Да можеше да блестя, блестя...
Да можеше да блестя, блестя,
да се изблестя и да спра.
Да.
Чорап. Накарах го да се изблести.
Не ми благодари.
Толкова ли е трудно да идеш до кошчето на плажа?
И по цял ден да събирам пластмаса от морето,
ако другите не спрат да пръскат боклук,
каква полза?
Но вложих част от боклука в това приспособление.
Така Докторката топи бисквитки.
Усещам парченцата.
Виж, Зъбльо! Пластмасов отпадък.
Дали да не го метна в морето?
Или да го пратя до измисления Гобо?
Хрумна ми нещо щуро - ще го пъхна в коша!
Я, чакай.
О, боже!
Зъбльо, на плажа няма кошче!
Някой трябва да направи нещо. Аз!
Няма да съм като другите, ще действам.
О, милият ми.
Твърде много бисквити.
Не. - Уембли, няма смисъл.
Не помръдва.
За какво става дума?
То... Просто... - Балуб...
Ръкопляскайте всички! Пляс-пляс! - Да.
Това бизълът ли е?
Защо е на балубиуса ти? - Бизъл?
Бубър гладеше дрехите си, което... той си прави,
и тогава. седна на бизъла.
И сега е заклещен. - Да.
Без да е виновен. - Хич.
Смятам себе си за познавач на хората.
И вярвам на всяка ваша дума. Ще помогна.
Да! Благодаря. - Да.
Така. Да се отървем от това.
Дай да го хвана. Готови... - Добре.
На дърпане на опашки ли играете?
Виж сега...
Бизълът!
Ще ти обясня. - Как...
Бизълът падна и...
Бубър героично простря балубиус да го хване…
Чакай малко. Каза ми,
че е седнал на бизъла. - О, чакай. Ясно.
Добре. Бубър, обърни се.
Добре. - Така. Ей сега.
Бубър, в добри ръце си. Започвам.
Не жуми! - Полека.
Завъртаме се.
Внимателно! Излитане.
Хей, банда. Аз... Внимавай!
Какво става?
Бизълът оживя и се лепна за Бубър.
Какво?
Както и да се е оказал бизълът там, приятелят ни е в беда.
И знам кой може да помогне.
Дузърите са майстори. - Ще успеят.
Да, да, да! - Всичко ще е наред.
Усетих го!
Едва ли. - Хей, усещам го!
Поправката ще отнеме време.
Супер. Това е прекрасно!
Не. Заклещило се е.
Можем да те натъркаме с мазненки.
Не. Ще напъхаме бизъла между скали и ще те пуснем отвисоко.
Няма!
Ще се хванем за ръце в кръг и ще го изтанцуваме.
Стига!
Щом всички държат бизълът да е в музея,
ще го върнем там, както е заклещил опашката ми.
За татко ми шефа фонтанче градя.
За да не е намусен, чудеса творя.
Тежко е.
Какво си ми!
Мъничка фиданка.
Какво си ми!
Бих се грижил за теб, но не бива.
Тате ми каза да не го правя.
Но може би само този път.
Ти си ми като детенце.
Все едно си моят Младши.
Младши Младши!
Да! Харесва ми.
Ето ти водичка, Младши Младши.
Явно вече живея тук.
Поне е тихо.
Здрасти!
Аз съм Джуги.
Сега ли се нанесе? Добре дошъл!
Добре, няма да ти досаждам.
Извинете. Забравям, че стъпките ми са копринено меки.
Може ли да попитам защо сте на рафт в музея
с подобие на Бизъла на тайните отзад?
Мислех, че все някой трябва да пази бизъла тук.
А най-сигурното е да е закачен за теб.
И аз посветих доста време на това да прикривам своя балубиус.
Отраснах край езерото Шшт.
Кое езеро? - Шшт.
Кое езеро? - Не, така се казва. Езерото Шшт.
О, извинете.
Сигурно всеки реагира така, а? - Не, за пръв път е.
Съжалявам.
По моя край няма много светлина.
Ами? - Мислех, че съм единствената.
И вие светите!
Тоест само вие. Аз не. Защо ми е да светя?
И... Сигурно много пътувате?
Светя, да.
Когато се чувствам спокойна.
Великолепно е.
Прекарах огромна част от живота си, седнала край езерото,
с опашка във водата,
в отчаян опит да скрия блясъка си.
Едни ден осъзнах, че мога да съм нещо повече.
Мога да бъда себе си.
Когато се замисля
за тайничето свое, любимото си кътче вътре в мен,
скривалище за всеки ден...
Усещам тогава своя нова проява
и удря час да съм себе си аз.
Мога вятъра да гоня,
да тичам със дъжда до мрак,
мога гръм да проследя, да го стигна на мига и да го запаля пак.
Слънцето да вкуся мога,
да опитам с небцето небето
и света да усетя на вкус...
А сърцето пее блус.
Мога вятъра да гоня...
Понякога усещам се така,
че съм готов да преобърна света и сърцето ми лети.
Лети високо.
Обземе ли ме чувството могъщо, сърцето ми прелива също...
Криле разперва и лети.
Мога вятъра да гоня. - Мога.
Да препускам със дъжда. - Да.
Мога гръм да проследя, да го стигна и запаля пак.
Слънцето да вкуся... - Мога.
Да опитам с небцето... - Небето.
И света да усетя на вкус,
а сърцето пее блус.
Мога вятъра да гоня. - Мога вятъра да гоня.
Мога вятъра да гоня.
А мислех, че съм сам.
Мислех, че да светя, е лошо.
Светенето не може да е нещо лошо.
Виж ме мен.
Аз съм самият разкош.
Как...
Бизълски невероятно!
Балубиуски невероятно!
Страхувам се от мустака си.
Бубър, какво става? - Все едно. Обичаме те!
Не съм им казал за нещото, което не е станало.
Трябва да ви покажа нещо.
И то... Страх ме е, че няма да одобрите.
Какво?
Ето го.
Ще решите, че е странно... - Опашката ти купонясва.
Фантасмагорично!
Прилича на нещо, което сънувах.
Сънищата ми са вълшебни.
Не ви се струва странно?
Странно върховно.
Опашке моя, прояви се!
След като бизълът е на сигурно място тук, във...
В Музея на Мат Пътуващия. "Ура" за Музея на Мат.
Колко е напевно!
Дума да няма. Музеят е открит, работата ми тук приключи.
Бубър, всеки от нас свети по свой специален начин.
Знаеш ли?
Да си верен на себе си, е единственият начин да съществуваш.
Да.
Толкова сте готина!
Благодаря.
Ето сега... И така...
Бум!
Бутилка в коша!
Нещо толкова просто, а вече се вижда ефектът!
Бутилка в коша - една по-малко в морето.
Дребните неща са важни.
Не е важно какъв си -
дали светлинката ти е вътре, или навън -
приемеш ли онова, което те прави особен,
то става най-яркото съкровище на света.
Превод на субтитрите Анна Делчева