Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
-Ми Ґобо. -Мокі.
-Вемблі. -Бубер.
Ред!
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Скеля Фреґлів: Повернення
У Скелі фреґлів.
Люблю нічні походи, особливо коли не пам’ятаю, як у них вирушила.
Стоп. Мені це що, сниться?
Привіт, велетенська розмовляюча редиско.
Я що, сплю?
Це відповість на твоє запитання?
Не дуже.
Стривай. Коли я лягала, моє волосся було розпущене,
а тепер зачесане.
Так. Я сплю, і це сон.
Хочеш почути щось кльове?
-Так. -Дуже кльове.
Тисячу разів так.
Що ж, тоді слухай.
Станеться щось визначне.
Станеться щось визначне!
Мокі, сталося визначне.
-Ти розбудила мене. -Ні.
Звісно, це визначне,
бо я знаю, як сильно сон впливає на твою енергійність.
Та я кажу про зовсім інше.
Про щось дуже визначне.
Я це відчуваю.
-Круто. А знаєш, що відчуваю я? -Що?
Бажання спати.
Сурма фреґлів! Діється щось визначне.
Ходімо!
Друзі! Це так класно!
Уже північ, а ми не спимо!
Мабуть, діється щось визначне.
Вемблі. Знаю.
Я давно знала.
Вемблі, «визначне» не означає «добре».
Тому не кажуть: «Визначного ранку».
Гаразд. Увага, фреґли.
Це найстаріший з фреґлів. Підійдімо ближче.
-Так. -Даруйте. Вибачте.
-Можна? -Привіт, Рондо.
Дайте пройти.
Можна?
Я зібрав вас тому,
що станеться щось визначне.
Я так і знала.
Любі фреґли, раз у покоління стається щось дивовижне.
Це бачив тільки я, бо я дуже-дуже-дуже
-дуже-дуже… -Старий.
Знаю.
І що ж воно таке?
Я серйозно, Генчі. Що воно таке? Я забув.
Це мерґлівська міграція місяця.
Як круто.
Я про це знав!
У Фреґлівській книзі фактів,
перевіреній поколіннями фреґлів, написано,
що сьогодні вночі мерґли влаштують вражаючий танець міграції місяця.
Генчі, підтримай ажіотаж.
Скажи, що в деяких мерґлів дванадцять хвостів.
-Це ж не так. -Так.
Факти важливі.
Ще хтось чує ці звуки? Вони ж не тільки в моїй голові?
Я чув.
-Словом, це станеться сьогодні. -Так.
Ця рідкісна подія стається раз на покоління…
-Так. -…на синій місяць.
-А де ж місяць? -Він був.
Розчарування, га?
Привіт, синій місяцю.
Ти такий красивий.
Заходь у дім, монстрику.
Ґаспачо, яке ти любиш перед сном, холоне.
Ґаспачо.
Люблю ґаспачо. Іду, Ма'!
Іду, іду, іду По моє ґаспачо
Он він!
Генчі, зроби оголошення.
Мабуть, підемо до Печери мерґлів
побачити міграцію місяця.
Ми всі підемо до Печери мерґлів,
щоб побачити міграцію місяця.
Так!
Мокі! Мокі!
Вибачте. Просто я останнім часом знаю все наперед.
Багато чого знаю.
-Гаразд. -Вирушаймо.
Дорога довга. Ми ж не хочемо все пропустити?
Ні.
Особисто я дуже хочу побачити велику любов мого життя…
Королеву-мерґлу.
Вона така ж граційна у воді, як я на суші.
Я цілий.
Я в порядку.
Шлях до Печери мерґлів нелегкий.
Усі візьміть мапи.
Слушна думка.
А мені мапа не потрібна.
Відколи я прокинулась, то все відчуваю серцем.
-Я візьму одну на двох. -Добре.
Дякую.
Мокі?
У мапах показано все, як є.
Ґобо, якщо тобі потрібна мапа,
я не проти.
Але мені вистачить тієї, що в мені.
Ну добре.
-Мій кумеднику. -Дякую.
Міграція місяця! Королева-мерґла!
Міграція місяця.
Вирушаймо, друзі. Хочу зайняти хороші місця.
Не найкращі, бо це було б егоїстично.
Але дуже хороші.
Три ряди позаду, прямо по центру і трошки збоку.
-Агов! Ходімо! -А, так. Ходімо.
-Чекайте! -Запізнимось!
-Я забула редискове кольє. -І що?
Мій сьогоднішній день почався зі сну про редиску.
Я хочу по нього вернутися. Я миттю.
Мокі…
Виєш на місяць, Спрокет?
А от коли голуби вкрали мій сандвіч, ти мовчав.
Цікавишся, що я роблю? То спускайся.
І подивись… на… це.
Знаю, знаю. Сьогодні при повному місяці
вилуплюватимуться черепашенята і своїми крихітними ластами
повзтимуть до води.
Ми зможемо спостерігати за ними наживо
завдяки новому дрону!
Ходімо.
Я взяла його в школі. Він для нічних польотів.
Кого я тут знайшла?
Парочку симпатяг опівночі.
Цей здоровань на тебе гавкає.
Тобі невтямки, що це ми?
Уперед на пляж.
Так круто.
Знаєш що? Я дарма тобі дорікала.
Тільки виттям ти можеш виявити захоплення.
-Тихо там! -Вибачте, місіс Шиммельфінні.
От-от почнеться міграція місяця!
Змахніть ногою, як мерґл плавником!
Змах, змах!
-От-от почнеться. -Покваптесь! Решта відстає.
Дихай, Ред. Усе добре.
Ми запізнилися, бо ти переодягалася.
Вибачте. Я хотіла одягтись, як уві сні.
І взяти редискове кольє. Подобається?
Мені – ні.
-Знаєш чому? -Чому?
Тому що я в захваті!
О боже!
Я ніколи так пізно не гуляв і навіть не стомився.
Мапа каже йти сюди.
Так, але…
щось мені підказує йти сюди.
Що?
Шлях, яким хочеш піти ти, закінчується чорною ляпкою з назвою «Лунокамера».
Для мене це означає «ні».
Розумію, Бубере.
-А ще ти стоїш на моїй нозі. -Вибач.
Слухай, інтуїція вела мене цілий день,
і вона каже, що я маю й далі до неї прислухатися.
Я не можу.
Ми підемо туди, куди вказує мапа, тобто правильним шляхом!
Я не пропущу міграцію місяця,
про яку я дізнався годину тому.
Я здурію, якщо її не побачу!
Що ж, як каже дядько Метт:
іноді потрібен власний шлях.
І сюди його приплів.
Побачимо, хто дійде перший,
мапоголові.
Я дійду так рано, що мерґли ще готуватимуться.
Красиво.
Куди ми їдемо посеред ночі, Шпонко?
Я напівсонний.
-Посигналь, щоб я прокинувся. -Добре.
Усе, я прокинувся. А чого ми тут?
Я знайшла воду там, де її раніше не було.
Тому я думаю, що десь тут росте редиска.
Пригальмуй.
Дякую. Якби керував я, було б драматичніше.
Яка ще редиска?
Та, яку ми подрібнюємо на дузерські палички для наших споруд?
Так. Саме та.
Нісенітниці.
Редиска тут ніколи не росла, і це факт.
Люблю факти.
Ось тобі ще один. Бачиш, як я їх люблю?
Я маю нову інформацію і цілком упевнена,
що ми знайдемо редиску.
А якщо ні, попрошу у вас бурхливого дузерського пробачення.
БДП?
Домовилися.
Не проти, якщо я мугикатиму?
Чудово. Підспівуй, якщо знаєш слова.
Тут так атмосферно.
Я могла б тут малювати.
І танцювати.
Може, переїхати сюди?
Та ні. Я просто схвильована.
І як це друзі мені не повірили?
Вони помиляються.
Вони помиляються. Вони помиляються.
Так. Це правильний шлях.
Правильний шлях.
Я в захваті від цього місця!
У захваті!
У захваті.
Я протоптую власний шлях Не озираючись назад
Нарешті відчуваю Що я на правильному шляху
Уперше в житті я впевнена
Уперше в житті я знаю, де хочу бути
Де хочу бути
Я не знаю, про що розмовляють мої друзі
Я не сумніваюся у своєму виборі
Уперше в житті він ясний
Уперше в житті я знаю
Де хочу бути
Хороші місця, ми йдемо.
Мабуть, ми вже близько.
Ми біля Небезпечного схилу.
Біля Небезпечного схилу? Мені це не подобається.
Це він?
Так.
Пише, що схил небезпечний для дузерів.
Ходімо далі.
Дузери.
Знову той схил.
-Ти легко відбувся. -Станеш до роботи через три хвилини.
Якщо я не будую, то хто я?
Вибоїста дорога. Поїхали.
Що таке, Вемблі?
Я боюся за Мокі.
Ти ж знаєш Мокі. Вона завжди робить по-своєму.
Дядько Метт прислав мені про це листівку.
Тобі полегшає, якщо я її прочитаю?
Мені завжди легшає від дружби з тобою.
-З тобою. -Ні, з тобою.
-Ні. З тобою.
-З тобою. -Здаюся.
Ні, з тобою!
Усі, йдіть і розмовляйте.
Добре. «Любий небоже Ґобо й друзі...» Це про вас, народ.
Недавно я бачив щось жахливе:
дурні істоти рухалися нескінченним колом по тому,
що називається «дурне слизьке».
У чому вони винні? Лише в тому, що народилися з лезами на ногах.
Бідолахи кричали з жаху.
На щастя, я був поряд, щоб їх рятувати.
Дивись, химерне створіння.
Тікайте, дурні істоти! Не ходіть по колу!
Ти б мене бачив, Ґобо. Сама грація.
Усі мною захоплювалися…
…і навіть помістили мене в нагородну будку.
Я думав, що їх визволив, але вернувся їхній лютий поневолювач.
Велетенський ковзомонстр.
Я не завагався стати з ним на прю.
Я йду!
Я самотужки осідлав і приборкав звіра.
Я зробив коло пошани, щоб дурні істоти
побачили: він більше не панує.
Усе чисто. Не бійтесь.
Вони мене полюбили.
На згадку про мою відвагу надсилаю вам зразок дурного слизького.
«Нехай він нагадує вам, що доля сприяє тим,
хто не боїться йти власним шляхом.
З любов'ю, мандрівний дядько Метт.
P.S. Я знаю, що ви сумуєте за мною». «P.P.S. Я б за собою теж сумував».
Не терпиться побачити дурне слизьке.
Ага.
Мабуть, десь загубилося.
Так. Як я й казав, Вемблі, Мокі просто йде власним шляхом.
Тут так добре.
Та я не хочу пропустити мерґлівську міграцію місяця.
Пропустити.
Так. Ну, я не хочу.
Не хочу.
Ага, добре.
Щось мені це не подобається. Я починаю хвилюватися.
Хвилюватися.
Я починаю сумніватися, чи мапа була правильна.
Гей, знаєте що?
Я піду назад.
Назад. Назад.
-А в який бік? -Який бік?
Тепер, коли я озираюся Шлях змінився
Змінився
Чи я зробила правильний вибір?
-Я маю сумніви -О ні!
-Ні, я не впевнена -Не впевнена
-Ні в чому -Ні в чому
Чи я зробила правильний вибір? Я маю сумніви
Що ти робиш?
Я не знаю
І я більше не знаю, де хочу бути
Куди ти йдеш?
-Де я хочу бути -Куди ти йдеш?
-Я не знаю -Не знаю
-Де хочу бути -Куди ти йдеш?
Де я хочу бути
Ні!
Це неправильно.
-Я заблукала? -Заблукала.
-Я в пастці. -У пастці.
Рятуйте!
Що, немає луни? Єдиний раз, коли вона могла б допомогти?
Гаразд.
Майже прийшли.
Думаєте, хороші місця ще залишилися?
Та годі вже про місця!
Рятуйте!
Вемблі, ходімо.
Здається, я щось чув.
Усе, усе. Просто дихай.
Просто дихай.
Ти щось придумаєш. Ти цілу ніч мала рацію.
-Ти цілу ніч мала рацію. -Точно!
Точно.
Але чи це правильно?
Бо я проігнорувала реальну інформацію,
і це привело мене в лунокамеру, і тепер я в біді.
Оце вже інша розмова.
Може, є час для почуттів і час для фактів.
Саме так.
Може, я так сильно хотіла бути правою,
що не чула нічого, від чого почувалася неправою,
навіть правди.
Еге ж!
А тепер я заблукала й можу більше ніколи не побачити друзів.
Хіба що ви мені допоможете.
-Так. -Авжеж.
Ти прозріла. Як ми й хотіли.
-Рятуйте! -Рятуйте!
Рятуйте!
Це Мокі! Рийте!
Мокі? О ні!
Відсуньмо ці каменюки.
Ще секунду – і ми там!
-Обережно! -Давайте!
-Рятуйте! -Давайте!
-Мокі! -Мокі!
Мокі, ти знайшлася.
Ви по мене повернулися. А я була така вперта.
Ви намагалися сказати мені правду, а я не слухала.
В лунокамері почуваєшся правою,
та коли розумієш, що це не так, ти вже глибоко.
-А потім… -Мокі.
Мені кортить про це поговорити,
та якщо ми не поквапимось, пропустимо міграцію.
-Точно. -Ми тебе витягнемо.
-Давай. -Хапай руку.
Шпонко, готуйся просити бурхливого дузерського пробачення,
бо тут абсолютно точно немає…
Там редиска.
Так! Я знала!
Ух ти. Яка ж вона гарна.
Відколи я навчився подрібнювати редиску на порошок
для паличок, я думав, що знаю всі місця, де вона росте.
Шпонко, ти навчила мене поєднувати нові факти зі старими припущеннями.
І це я маю просити бурхливого дузерського пробачення.
Не маєте.
Вибач мені!
Дякую, архітекторе.
Ой-йой. Нема за що.
Усі вже розходяться.
Ми все пропустили.
Найпрекрасніша подія! Де ви були?
Я зайняв місця в першому ряду.
Місця!
Мені так прикро.
Та нічого, Мокі. Від долі не втечеш.
Зрештою це все безглуздо.
Завдяки королеві-мерґлі
мені наче знову сто років.
А вона красива.
Так. Гарно було, юні фреґли?
Ні.
Не кажіть, що пропустили.
-Пропустили. -Я ж сказав: не казати!
Ходімо додому.
Як прикро. Це буває так рідко.
Бульбашки.
Подивіться на бульбашки!
-Що? -Що?
У мене таке відчуття, що щось неймовірне…
Знову я зі своїми відчуттями. То, певно, пусте.
Щось таки діється.
Так.
У Фреґлівській книзі фактів про це нема ні слова.
-Це вона. -Ого.
Моя королево, ви повернулися.
Авжеж. Зараз буде головна подія.
І я не про тебе, старий лисе.
Лови мене, Генчі.
Цього ще не бачив жоден фреґл, хай що це.
Після танцю міграції всі зазвичай розходяться.
Ми звемо його Герґл.
А це Дерґл, Ферґл, Берґл
і Ларрі.
Ого.
То мерґлівська міграція місяця – це про…
Про народження нового покоління. Так.
Під сяйвом синього місяця
ми вітаємо нове кохання,
нові історії, нову силу і нову красу.
Місяцю, місяцю, чарівне сяйво
Осяй нас сьогодні
Скоро, глибоко й яскраво
Спіть сьогодні спокійно
Прийди до нас
Сяй нам сьогодні
Прийди до нас
Юху-у
Ми б це пропустили, якби не ти, Мокі.
Генчі, впиши це у Фреґлівську книгу фактів.
Авжеж.
І так щоразу.
Якщо чесно, цього разу це через мене.
Мокі, виявляється, що факти важливі,
а ти помічаєш те, чого усі не бачать.
Не ігноруй це.
Дякую, Ґобо. Не буду.
І в кого тепер найкращі місця?
Місяцю
Твоє сяйво
Прийди й осяй нас
Сяй нам сьогодні
Сяй нам
Сьогодні
Так!
Яка неймовірна ніч, Вемблі.
Вемблі?
Вемблі.
Діється щось визначне. Прокинься, Спрокет.
Спрокет, свіжі ласощі.
Вибач, що збрехала.
Це не чемно.
Вилуплюються черепашки. Не хотіла, щоб ти пропустив.
Дивись, як вони пластують!
На наших очах народжується нове покоління.
Я вас чую.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова