Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
Робота день і ніч
А танці потім
Хай фреґли грають
-Ми Ґобо. -Мокі.
-Вемблі. -Бубер.
Ред!
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи
На потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
«Скеля Фреґлів Джима Генсона: Повернення»
У Скелі фреґлів.
Готові? Раз…
-Два, три. -…два, три.
Ням, ням.
Обідня перерва.
Яке марнування часу. Ми могли б будувати.
Я другою рукою потай стукаю молотком.
Це чудово, архітекторе.
Більше води – більше потужності, а це означає більше споруд.
Який чудовий для дузерів час!
Шпонко.
Твоя остання дузерська вежа заввишки, мабуть, з тисячу дузерів.
Радше з сотні, пане.
Та знаю.
Я тобою пишаюся. Дай тобою попишатися.
Надіюся, фреґли їстимуть її з такою ж радістю, з якою ми її будували.
О, так.
Вони такі смачні!
От би мені два роти, щоб їсти одразу дві.
Стривай. Ту дузерську вежу їсти не можна.
-Не будемо. -Ред. Що з тобою?
Ти аж вібруєш від енергії. Не стримуй себе, сестро!
Дузерські споруди смачні. Ми їх їмо, а потім вони будують нові.
-Ідеальний цикл. -Так і є.
Але ця вежа ідеальна для пірнальної гри!
Ага. Якщо хочеш зламати собі балубій.
Та ну, Бубере.
Нова вода. Нові споруди.
Який казковий для фреґлів час!
Так!
Гіп, гіп…
Ура! Танцювати й співати цілий день
Ми найкращі й ми тільки почали
Тепер пора погратися
Гіп, гіп, ура! Співаймо про тебе й про мене
Зробимо все задля перемоги
А тепер вип’ємо чаю
Гіп, гіп, ура!
Гіп, гіп, ура! Танцювати Й співати цілий день
Ми найкращі й ми тільки почали
А тепер пора погратися
Гіп, гіп, ура
Ред, а що це за нова пірнальна гра?
Вона називається…
Стоп, а де Ґобо?
«Стоп, а де Ґобо?» Прикольна назва.
Ні, серйозно. Де Ґобо?
Я забув. Він пішов до діри в Зовнішній простір
по перші зразки від мандрівного дядька Метта.
Це так відважно, розважливо й сміливо.
А довго він там буде?
А що? Я хочу гратися.
Давай, Ґобо. Ти зможеш.
Ти хоробрий. Ти швидкий. І тобі личать капелюхи.
Треба лиш добігти, забрати посилку від дядька Метта
і піти додому.
Нема чого боятися.
Спрокет!
Ага. Смійся, друже, але ласти такі гарні.
А в риб дуже суворий дрес-код.
Це проста вода, та в ній можна знайти що завгодно.
До речі… Він, певно, якось туди проліз.
Бідолашний.
Гей, Спрокет. Поважай його простір.
Ну привіт.
Вітаємо. Який красунчик.
Скоро повернемо тебе на пляж.
А тимчасом будь як удома.
Єдине правило: вщипнеш мене – я вщипну тебе.
Надіюся, це мій новий підручник з океанології.
Стоп. Хто такий «фреґл Ґобо»?
Певно, він жив тут до мене. Покладу сюди, щоб повернути.
Це мій шанс.
Узяв.
Фреґлоноги, не підведіть мене.
Спрокет, на що ти гавкаєш?
Спрокет! Що таке?
Що там? Спрокет.
Я більше не можу чекати на Ґобо. Я дуже схвильована!
-Давайте вже гратися. -Давайте.
Використаємо для гри нову дузерську споруду.
-Я приніс перший зразок. -Який молодець.
-Тут записка від дядька Метта. -Так.
-Гарний почерк. -Та читай уже!
Вибач, Ред. Я швидко прочитаю.
З дядьком Меттом швидко не буває.
«Любий небоже Ґобо...»
Почалася моя захоплююча подорож у Зовнішній простір,
і мені ніколи не було затишніше.
Ні!
Схоже, привітальний комітет дурних істот
залишає мені дарунки.
Дякую, дурні істоти. Не треба було.
З таким вибором чудових дарунків
я хотів, щоб перший зразок, який я вам надішлю,
був дуже цінний і надихаючий.
Я… Що?
Що це таке?
«…шарудливу кришталеву мантію.
Це один з найцінніших зразків дурних істот.
З любов'ю, дядько Метт».
-Га? Ого. -Ух ти!
-Що це? -Ого.
Тепер у нас є приз для гри.
Переможець отримає мантію.
-Так. -Для якої ще гри? Дякую, що спитала.
Ми будемо гратись у «Гоп! Хоп! І Оп!»
Мабуть, це цікаво.
Розкажи, як гратись у цю гру!
-Так, розкажи. -Не можу, Вемблі.
Але можу показати!
Давай!
-Спочатку гопаєш. -Гопаєш.
-А потім хопаєш. -А потім хопаєш!
І врешті…
-Опаєш! -Опаєш!
Я сказала: опаєш!
Гоп, хоп і оп! Гоп, хоп і оп!
Гоп, хоп і оп!
Ми з Ґобо будемо капітанами команд.
Почнімо гру!
Виклик прийнято, Ред.
Поясніть, що треба робити.
Бажано у формі пісні.
Я вчуся на піснях.
Я готовий. Кажу вам.
-Я хвилююся. -Не вірю, що я в твоїй команді, Ред.
Я хопну дужче за будь-якого фреґла!
Команда, готові? Поїхали!
-Хай почнеться гра. -Перепрошую, Ред.
Вибач, що перериваю, але як суддя, медик і рятувальник
скажу, що треба переглянути правила.
Це займе хвилину.
Усього вісімсот правил.
Правило один: Читати всі правила двічі.
Правило 800-Д:
Якщо немає морських мушель, підійдуть жолуді.
Дякую. Це було останнє правило. Я ж казав, що буде швидко.
А тепер ваші запитання.
-Ні! Давай гру! -Що?
Ой-йой.
Спочатку гоп!
Потім хоп!
Стань як хоп.
І врешті оп
Чи пан, чи пропав.
О-о-о-оп!
Згодиться.
Нормально.
-Я молодець. -Черга команди Ред.
Ходімо, Вемблі. І ти, Поґі.
Ух ти, Мокі! Це був чудовий хоп! Сподобалося?
Вежа набагато вища, ніж здається, Вемблі.
-Я дивилася вниз зі скелі… -І?
…завивав вітер, і я стрибнула прямо в безодню.
І це було круто!
Мокі, я… Що?
Вона сказала, що вежа вища, ніж здається?
Ходімо, Вемблі. Твоя черга.
Ми переможемо!
-Залазь. Отак. -Стривай, Ред.
Стривай.
Я люблю стрибати з берега,
але тут вище, ніж я думав.
Знаю. Круто, еге ж?
Ти зможеш, Вемблі.
Тут неймовірно високо.
І страшно.
І хопаєш!
Га? Цього в правилах не було.
А потім хопаєш!
Стрибай, Вемблі. Твоя черга хопати.
Добре. Я стрибну.
-Добре. -Так, я стрибну.
А потім хопаєш.
-Ні, ти не стрибнеш. -Що?
Ти зможеш, Вемблі.
Давай, Вемблі!
Ти так високо!
Ред, я дуже не хочу стрибати.
Та ну. Всі стрибали.
-Це просто гоп, хоп і оп. -Байдуже.
-Ми переможемо. -Хоп!
Стрибай, усе буде добре.
-Хоп, хоп! -Ні, що ти робиш?
О ні. Він живий?
Вемблі? О ні.
Він замерз.
Правило 247: усі заморожені гравці мають зареєструватися заздалегідь.
Ось чому мали бути відповіді на запитання.
Отак. Ну як, краще?
І, до речі, ти не поранений.
Знаю, ти любиш пластир.
Не вини краба. Він крабовірний.
І я вже казала:
поважай його простір.
Гаразд. Розберуся з посилкою для Ґобо.
Стоп, а де вона?
Спрокет, це ти взяв посилку для Ґобо?
А чого я так її називаю? Бо це смішно.
Може, залишила надворі?
Посилка для фреґла Ґобо
Чому Вемблі не хопає?
-Давай. -Це гра така? Я задрімав.
Він хотів у мою команду.
Вемблі, стрибни, й ми переможемо!
Чуєш?
Не рухайся, якщо можеш.
Ред, він замерз зі страху.
У нього на носі бурулька.
Будемо опати?
Не зараз, Поґі.
Ну добре.
Як медик, рятувальник і аматор
запевнюю вас, що нема чого хвилюватися чи боятися.
Він просто замерз. Тут допоможе смердиця.
Вона росте біля Купи Сміття й смердить так, що вмить його розморозить.
Чудово!
Я нарву смердиці, розморожу Вемблі, і він стрибне.
От побачите.
Я кручуся, я топчуся
Круть-верть і топ-топ-топ
Я кручуся й топчуся
Так. Кручуся й топчуся…
Треба пройти крізь сад по смердицю так,
щоб мене не розчавив ґорґ.
Ага, ну добре.
Малий!
Розчави ту фреґлу!
Чавлю.
Голова паморочиться. Я топаю.
Он вона.
-Прямо біля ноги. -Біля ноги?
Я показую прямо на неї.
-Вибач, Та'. У голові паморочиться. -Синку.
Ось вам гарний вірш.
-Гаразд. -Добре.
-«Троянди червоні, фіалки сині». -Так.
Так.
«Нема нічого гіршого за жуйку на спині».
-Як глибоко. -Мені до душі.
Висококласне сміття, Марджорі.
-Так гарно. -У нас гості.
Ви в гостях…
У всезнаючої…
Купи Сміття.
Привіт, крихітко-фреґло.
Якої поради ти хочеш?
Привіт, мадам Сміття.
Я саме йшла…
По смердицю.
А нащо тобі смердиця?
Я сміття, і навіть мені вона смердить.
-Привіт. -Фе.
Ну…
Ми гралися в «Гоп! Хоп! І Оп!», і я…
Люблю цю гру!
Свого часу, хлопці, я непогано хопала.
-Та мабуть. -Безсумнівно.
Мій друг замерз!
Смердиця потрібна,
щоб його розморозити й перемогти. Па-па!
Чекай, чекай.
Твій друг сам хоче стрибнути
чи це ти хочеш, щоб він стрибнув?
-Ага. -Слушно.
Звісно, сам хоче. Чого б він не хотів?
Це нагадує мені вірш, який я щойно читала хлопцям.
Так.
«Так означає так. Ні означає ні.
Якщо це не тверде "так", то це "ні"».
Марджорі, ви не цей вірш нам читали.
Це називається імпровізація. «Так, і…»
Підіграйте мені, бо я зі шкури пнуся.
Дякую вам за вірш,
але мені треба повертатися на гру. Бувайте!
Бувай, крихітко-фреґло.
-І не забувай про вірш! -Добре.
Купа Сміття сказала своє слово.
Вона читає вірші, імпровізує.
Ага, а ще вміє хопати. Потрійна загроза.
-Та ну, хлопці. Такі кумедні. -Так.
-Ви все вмієте, Марджорі. -Я аж почервоніла!
Новини є, Бубер?
Так.
Усе ще заморожений.
Я трохи стурбована, що аура Вемблі позеленішала.
-Мокі, він зелений. -Бачу.
Боже, де ж Ред?
-Ще ні, Поґі. -Ще ні.
-Коли будете готові! -Дякую.
Цього разу я фреґлу не впущу.
Цього разу фреґлу не впущу.
Не впущу… Листоподібний лист.
«Так означає так. Ні означає ні.
Якщо це не тверде "так", то це "ні"».
Чому вона так сказала?
Ні! Ґорґ!
Піймав, Та'!
Зловив фреґлу!
Позбудься її, синку! Кинь у колодязь!
Ні.
Ні! Я не хочу!
Ні, я не хочу.
Кидай, Малий.
-Ні! -Пробач, фреґло.
Ні!
Мій хлопчик.
Ого.
Я буду за дядька Ґобо. Це було чудово!
Це було не чудово.
Це було жахливо.
Але, Ред, ти ж не раз стрибала в колодязь.
Так, стрибала.
Але цього разу було інакше. Я не мала вибору.
Я не хотіла стрибати.
І Вемблі не хоче.
-Ред. -Ти в порядку?
Я нарвав смердиці.
Дякую, але…
мені вона більше не потрібна.
Це добре, бо вона така смердюча!
Кілька тижнів руки відмиватиму.
Кілька тижнів руки відмиватиму! Так!
Вемблі, я мала прислухатися, коли ти казав, що не хочеш стрибати.
Купа Сміття прочитала мені чудовий вірш, якого я не забуду.
«Так означає так. Ні означає…»
Далі не пам’ятаю.
Та суть у тому, що робиш, що хочеш, тоді, коли хочеш.
Пробач мені
Я не розуміла
Як це, коли тобі страшно
Тепер я знаю, як це
Коли тебе ніхто не чує
І коли в тебе не лишається вибору
Від найменшого до найбільшого
Найніжніший серед усіх
Важливий кожен голос
Хоч би який він був
Краще слухати
Ніж перекрикувати
Слухати тут і зараз
І чути
Кожен голос
Вемблі! Ти розморозився!
Так.
-Ред? -Що?
Я дуже не хочу стрибати.
І я зовсім не проти.
Справді?
Просто знай, що в твоїх словах є сила
І коли ти сумніваєшся
-Пам’ятай -Пам’ятай
Від найменшого до найбільшого
Найніжніший серед усіх?
Так!
Важливий кожен голос
Хоч би який він був
Краще слухати
Ніж перекрикувати
Слухати тут і зараз
І чути
І чути кожен голос
-Стривай! -Що таке?
Я хочу стрибнути з найнижчої точки.
Думаю, це буде ідеально!
-Так! -Так!
А потім хопаєш!
І врешті…
Опаєш!
-А де Поґі? -Поґі.
Поґі?
Що? О ні! Біжу!
Оп!
Кінець гри.
А хто переміг?
Про це правила немає.
Я спантеличений.
Ґобо, ти…
Думаєш про те саме, що й я?
Про те, що я мало ношу шапки? Авжеж.
У мене їх купа, а я не ношу.
Що? Ні! Іди сюди.
Віддай мантію Вемблі як приз.
Я не про це думав, але мені подобається!
Увага. Як капітани команд у грі «Гоп! Хоп! І Оп!»,
ми з Ґобо одностайно вирішили визнати поразку,
тому що переміг однозначно…
-Вемблі! -Вемблі!
Що? Я?
-Так, друже. -Так.
Ти виграв мантію!
-Так. Вона твоя. -Так!
-Ух ти. -Можна тебе обняти?
Авжеж!
Отакої.
Ми любимо тебе, Вемблі.
-І я вас. -Гарне гопання, друже.
Я тобою пишаюся.
Ну що, Спрокет.
Я скрізь шукала посилку для Ґобо.
Може, я її вигадала, бо ніде її нема.
Гей. Ти диви.
Бачиш? Ти дав йому простір, і ви подружилися.
Найкращі друзі?
Ну добре. То от як?
Понесу його назад.
Сумуєш? Ти з ним дружиш усього три хвилини.
Гей. Ніяких питань. Я це надіваю на пляж.
Ходімо, Спрокет.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова