Скеля фреґлів! Скеля фреґлів!
Якщо ви не знали Кожен день – це свято
Повсюди конфетті
Тому ми хлюпаємося, плаваємо І плескаємо ногами
Бо коли ти фреґл…
Тобі необхідне свято
Юху-у.
Не пропустимо особливого свята
На честь мандрівника Метта Який іде в Зовнішній простір
-Свято на честь штанів -Юху, а потім танці
Тож принось свою кепку з редиски
Гей! У Скелі фреґлів сьогодні свято
Сьогодні
І всіх запрошено на цей чудовий день
Принаймні від учора
Гей! У Скелі фреґлів сьогодні свято
Юху-у!
Я завжди кручуся й пірнаю Поїхали
А я завжди в дзені Живу в моменті
А я шукач пригод Я веду всіх за собою
А я люблю прання.
Люблю своїх друзів І скажу це вголос
Гей! У Скелі фреґлів сьогодні свято
Сьогодні
І всіх запрошено На цей чудовий день
Принаймні від учора
Гей! У Скелі фреґлів сьогодні свято
Повеселімося сьогодні
Гей! У Скелі фреґлів сьогодні свято
Люблю цю пісню.
Це проводи мого мандрівного дядька Метта.
-Так. -Старе добре «ска-ду».
Що це за слово, Ґобо? Гарне.
-Мені теж подобається. -«Ска-ду»?
Ну, це…
Як я розумію, це слово для великого свята.
-Та ні. -«Ска-ду»!
Це не слово.
-Ска-дуба-дуба-ду! -Усе одно не слово.
Хай там як,
дядько Метт іде вивчати Зовнішній простір.
Дивіться.
На прощання я намалював йому себе з ним.
Є таке, чого ти не вмієш?
Ну…
Яка з цих стрічок вам більше подобається?
Мені – оця, вона кльова.
-І мльова. -Угу.
-Але коротка грайлива й чепурна. -Так.
А довга гарна і дурна.
То коротка?
-Чи довга? -Так.
-Коротка? Чи довга? -О. Він баламутить.
Хутко, догори дриґом його!
Гей, Вемблі.
Ось що ми зробимо. Глибоко вдихни.
Світло, звук, відчуття.
І глибоко видихни.
-Простір, порожнеча, відродження. -Так.
-Краще? Добре. -Так! Дякую, Мокі.
-Отак. -Ой.
-Тобі краще? Авжеж. -Дякую, мені це було потрібно.
Якщо твій дядько вирішив
знову вийти в небезпечний Зовнішній простір, »»»
я зробив йому аварійний набір.
Посадить пляму – синя пляшка. Замаститься – помаранчева.
А якщо пляма стійка,
то жовту пляшку, і швидко розтерти щіткою.
То це радше пральний набір?
Ну, це якщо чіплятися до семантики.
Агов, друзі!
Я приготувала Меттові сюрприз
у вигляді найнебезпечнішого в історії Скелі стрибка.
-О, так! -Ого!
Буде оберт.
І підкрутка.
І сальто.
-І шмальто, ха-ха! -О, буде круто, Ред.
-Ого. Класне «ска-ду». -Ага.
Це не слово.
О! Що це?
Дядьку Метт!
Так, це я. Добре, що ти мене впізнав, племінничку Ґобо.
Хто тут поклав цю каменюку?
Ви поклали.
О! Ну, тоді вона там, де треба. Дякую, Поґі.
Гей, Ґобів дядько Метт. Готові до найкрутішого в історії стрибка?
Авжеж. Дивлюсь уважно, Ред.
Гаразд, поїхали.
-Три… -Ґобо.
-Два… -Іди зі мною.
-Один… -Ходімо.
Ґобо, я маю щось тобі сказати.
Але я… Ну добре.
Я хотіла стрибнути, але почекаю.
Подивись на нас: ідемо й розмовляємо.
Одні фреґли йдуть, інші – розмовляють.
А я роблю і те і те. Ну…
Я в порядку.
-Ґобо. Хочу тобі щось показати. -Га? Гаразд.
Приготуйся, бо твій мозок…
…буде вражений.
Дивись!
Ого.
-Неймовірно. -Так.
Схоже на діру, але припускаю, що це щось більше,
-судячи з ваших слів. -Так і є.
Це портал у Зовнішній простір, юний Ґобо.
Що?
Ого.
То це Зовнішній простір?
Ґобо.
Подивись на мене. Прямо на мене.
-Та наче дивлюся. -Подивись на мене.
-Дивись прямісінько в очі. -Я й дивлюся.
Це серйозно, Ґобо. Покажи, що уважно слухаєш.
Не знаю, як ще показати.
Потрімося носами.
Гаразд.
Тиць.
Ґобо, ходімо зі мною у Зовнішній простір.
Що? Жартуєте?
Я дослідник, Ґобо, а не якийсь дурник.
То що скажеш?
Скажу, що працьовитішого фреґла ви не знайдете,
а ще вірнішого, хоробрішого…
У Зовнішнім просторі живуть страхи суворі.
Рима.
Гей, Спрокет.
Спрокет, що таке?
О. Величезна діра в стіні.
Хазяїн і не подумав її замурувати.
Та нічого. Квартира на студентські гроші.
Нам тут буде класно.
Я це відчуваю.
Колись на цьому будинку буде табличка:
«Тут Док написала дисертацію на тему морських екосистем і врятувала океан,
тому її прозвали Докторка Док».
Придумаємо краще.
Час у нас є.
Пити хочеш?
Незначні несправності.
Гнилі труби, величезна діра і легкий запах цвілі.
Тихо, здорованю.
Упевнена, по той бік стіни нема нічого цікавого.
Це так цікаво!
Я мушу стрибнути!
Думаю, Метт хотів би, щоб я зробила те, чого від мене чекають. Так!
Хто готовий?
Я готовий, Ред.
Привіт, Ред!
Ми вже сьогодні не раз віталися, Поґі, але привіт ще раз.
-Привіт! -Так!
Тиша.
-Усім мовчати. -Повна зосередженість.
Тіло – це машина.
Я знаю!
Три, два, один…
Зовнішній простір!
Портал, страшне чудовисько!
О ні!
Ти жива?
Я жива.
Пробачте, що зламала ваші споруди, дузери.
У нас удар животом п’ятого ступеня.
Удар животом п’ятого ступеня.
Удар п’ятого ступеня.
Удар животом п’ятого ступеня.
Удар п’ятого ступеня.
Удар п’ятого ступеня. Це не жарти.
Що думаєш, Шпонко?
Ну, можемо піднатужитися і все відбудувати.
Піднатужитися і все відбудувати.
Так!
Піднатужитися і все відбудувати.
Під Нату вжитися і все від бруду мати?
Яка ще Ната?
-Ґобо. -Що?
Надіюся, в тебе була вагома причина зірвати мій стрибок.
Мене мало не з’їв велетенський звір.
Це вагома причина.
-Так. -Ось де ти.
Ґобо, ти найкращий небіж легендарного дядька.
-Ну… -Однак,
побачивши твою реакцію на Зовнішній простір,
я зрозумів, що він не для всіх.
Що?
Звісно, я єдиний можу з цим упоратись, тому я піду сам.
Тільки я і мої черевики.
Дякую, мадам.
А ще ви могли помітити, що я без свого…
…надійного дослідницького рюкзака.
А де ваш рюкзак, Метте?
Чудове запитання.
Днями
я досліджував фантастично небезпечну Ущелину самотності.
Звичайний фреґл нажахався б, але не я.
Я насолоджувався мандрівкою.
На лихо, по дорозі я розлучився з рюкзаком.
О-ой!
Я прийняв зважене рішення
рухатися далі без рюкзака і спокійно вийшов з ущелини.
Я б повернувся по нього, але знаєте, як кажуть:
дослідник назад не ходить.
А хто так каже?
Майже всі, Ред.
А тепер вибач, юний Ґобо,
треба готуватися до одиночного виходу в Зовнішній простір.
-Мадам. -Але, дядьку Метт…
Ось він.
Ти в порядку, Ґобо?
Так. І як я міг перелякатися на очах у дядька Метта?
Я ж хоробрий.
Просто на секунду злякався.
На свій захист скажу, що зіткнувся
з найлютішою у всесвіті істотою.
Хто мій солодкий гарний песик?
Якби ж я міг
довести дядькові, що в мені живе пригодницький дух.
Ну, ти міг би піти у фантастично небезпечну
Ущелину самотності й забрати його рюкзак.
Так і довів би.
Легко й весело.
Ред! Це ж геніально!
Так і зроблю.
Тоді він побачить, що я хоробрий шукач пригод.
Ні. Зачекай. Я пожартувала.
-Я пожартувала. -О ні, це…
В Ущелині самотності дуже небезпечно.
-Так. -Перестань! Ти не підеш!
О ні. Ґобо піде.
Скільки взяти модних капелюхів?
-Що ми… -Народ.
-Ідіть сюди. -Добре.
Треба переконати Ґобо взяти нас з собою.
Він прагне довести дядькові, який він хоробрий,
тому нам треба діяти хитро.
-Гаразд. -За мною.
Гаразд.
Тобто робіть, як я.
Ґобо, ми повернулися.
Звідки? Ви просто шепотілися отам.
А чи не буде хоробріше
взяти з собою в ущелину менш сміливих фреґлів, як-от ми?
Покажи, що ти удвоє хоробріший.
-Утроє. -Учетверо-уметверо.
Нема такого слова.
Знаєш що? Твоя правда. Це найхоробріше, що я можу зробити.
Увага, всі.
Ґобо-шаємо.
Трошки гумору. Харчі в дорогу. Вирушаємо!
-Так. -Ходімо!
У сміливу пригоду.
-Почнемо з саду ґорґів. -Так!
Перевіряю, чи правильно я зрозумів. Мова про ґорґів-велетнів,
які хочуть нас розчавити?
І нам не страшно?
Ходімо!
-Так! -Ну добре.
Ви дуже легковажні.
Чому ґорґи нас не люблять?
Фреґли – найкращі.
Фреґли – найгірші.
Хороших фреґлів не буває. Неприпустимо.
Вони крадуть нашу редиску.
Знаєш, як я кажу? Побачив фреґла –
-чави фреґла. -Чави фреґла.
Малий!
Топчи фреґлів!
Видивляйся фреґлів І не відволікайся
Видивляйся…
Світлямуха.
Гей. Ти куди? Лети сюди.
Давайте, ходімо.
Я хочу бути твоїм другом.
Ось ти де. Куди? Ану назад!
Це наш шанс.
Я попереду, бо я головний.
Обережно, Ґобо.
Листя таке гучне й хрустке.
Дякую, Ред.
Я тебе ціную. Але головний тут я, тому…
-Ой-йой. -Фреґли.
-Так, фреґли! -Тікайте!
Вемблі! Ох!
Я вас усіх піймаю.
Так.
Стань як локшина.
-Де вона? -За мною.
-За мною. Тікаймо! -Де ти поділася?
Ні!
Ні! Ой!
Світлямуха, ти повернулася.
-Підіймайтеся сюди! -Давайте!
Обережно!
Що це? Якийсь смітник?
Перепрошую, але це не якийсь смітник.
Ого!
Ви в гостях…
У всезнаючої…
Купи Сміття. Бе-е!
-Дякую, хлопці. -Без проблем.
Це так благородно бачити вас, Ваша Сміттєвість.
Ти сказала «благородно» чи «голодна»?
Якщо ви голодні, хлопці пригостять сміттєвим сиром.
Та ну, Марджорі!
Що? Те, що з цвіллю, я лишаю собі.
-Пригощайтеся сиром. -Ні, дякую.
-Смачно. Ви ж голодні. -Я щойно їла.
Я по дорозі з’їв редиску.
-А я скуштую. -То бери їж.
Дякую.
Знаєте що? Потім з’їм.
Мадам Купо Сміття, це така честь.
Ви видатна й мудра,
і я радію кожній миті поруч з вами.
-Ну, ми пішли. -Стоп. Куди ви спішите?
-У вас суп на плиті вариться? -Якби ж.
Мені треба хоробро провести друзів в Ущелину самотності.
В ущелину?
-Так. Він хоробро нас веде. -Так.
-Там небезпечно. -Моторошно.
-Страшно. -І повсюди цвіль.
Знаю. Я мушу туди піти по рюкзак мандрівного дядька Метта
і довести йому, що я відважний дослідник.
Вона думає.
Ой, вибачте. Така сухість.
Відчуваю небезпеку пожежі.
А чому ви хочете бути дослідником?
Ну… Щоб бути хоробрим.
То ви хочете довести, що ви досить хоробрий, щоб бути дослідником,
щоб досліджувати, щоб бути хоробрим?
Ну, так!
Знаєте, що я думаю?
Думаю, вам треба копати глибше.
Купа Сміття сказала своє слово. Бе-е!
Ого!
Це було сильно. Копати глибше.
-Віддихаймося. -Попереду довга дорога. Ходімо.
І подумайте про те, що почули. Ну, гайда.
Ого.
Я мандрую і ходжу кругами
Я йду світлою, вільною й легкою дорогою
Усі, ходімо!
Я лише хочу знати, як влаштований світ
Я хочу подорожувати і бути мандрівником
Ідеш собі і бачиш, що це цікаво
Переходиш на двосторонній шлях Ого, це наче швидкісна дорога
А переходиш на тристоронній рух Це не точно автострада
Треба знайти справжню дорогу Це єдиний шлях додому
Вемблі!
Ідеш дорогою, і вона така цікава
Переходиш на двосторонній шлях Ого, це наче швидкісна дорога
А переходиш на тристоронній рух Це не точно автострада
Треба знайти справжню дорогу Це єдиний шлях додому
Ґобо, ми прийшли.
Ти їх знаєш?
Подивимось.
Це вона!
Ущелина.
Ого.
-Ура! Ти нас привів! -Ура.
Ґобо! Ґобо!
Не хочете скандувати? Скажете, якщо передумаєте.
Дивіться! Рюкзак дядька Метта, але камінь ледве тримається.
«Камінь ледве тримається»? Це воно!
Обережно! Він може впасти сюди.
Або туди. Або отуди. Або ще кудись!
Ось він.
Майже дістав.
-Обережно. -Майже схопив.
-Я в порядку. -Ой! Стривай!
-О ні. О-ой! -О ні!
О ні! Обережно там унизу!
Я прагну нових відчуттів, але не таких.
Ловлю, Ґобо!
Ситуація тільки гіршає,
і я це поважаю.
Це чесно.
І чого я за нього так ухопився?
Тепер ми тут застрягли, і, може, навіки.
Або й на довше.
Усі хотіли допомогти,
та я не слухав, бо доводив, що я хоробрий.
Може, Купа Сміття мала рацію. Може, треба копати глибше.
Так, глибше!
Почніть з дихання.
З’єднайтеся з ним, слідуйте за внутрішнім джерелом.
А, може, вона мала на увазі копати глибше в буквальному сенсі.
Гей, здається, там щось є.
Іди, Вемблі, подивись.
Здається, я щось чую. Тягни.
-Ще трошки. -Мені це не подобається.
Це що…
-Вода! -Вода!
Спиніть воду!
Я вода, а вода – це я.
Вемблі!
Зупиніть воду!
-Ми вдома! -О боже.
А де Ред?
І оберт, і підкрутка, і сальто,
і шмальто!
Ред!
Подивіться тільки на цю воду.
Так!
Вода, так!
Сад! Подивимось на сад!
Так! Ще води для саду.
Більше води – більше редиски!
Подивіться на цю воду.
Потужність зросла вдвоє, втроє і навіть ще більше!
Шпонко, знаєш, що це означає?
Більше потужності означає, що тепер ми можемо збудувати що завгодно!
Історична мить!
Народ, святкуємо чотири секунди.
-Ну все. Ставайте до роботи. -До роботи.
-Дякую.
Так. Надто довго?
О, зовсім ні.
-Така забава. -Так виснажливо.
Усе, усе. Ой!
Ой!
Гаразд.
Несправності першого дня.
Думаю, тепер усе буде добре.
Ще хочеш пити?
Ой, ну добре. Ага.
Думаю, нам тут буде чудово.
Ти мудрий. Тобою захоплюються. Ти милий.
-Ти відважний. -Дядьку Метт.
А-а! Мамусю!
А, це ви. Ґобо з друзями.
Я просто розминався.
-Чим можу допомогти? -Ми прийшли віддати вам оце.
Що? Ти його знайшов?
Ґобо, я вражений.
Ущелина самотності не для аматорів.
Мабуть, я поспішив, коли відкликав своє запрошення в Простір.
То що скажеш? Підеш зі мною?
О. Ну…
Я хотів довести, що я хоробрий дослідник.
Але бути дослідником – це не про доведення.
Це про відкритість до нового, яке може стати в пригоді іншим.
І я б ніколи цього не усвідомив без своїх друзів.
Тому вибачте, дядьку Метт.
Я не можу піти з вами в Простір.
Мені ще багато чого треба навчитися тут, з ними.
Класно.
Якщо лишаєшся тут, от що я придумав.
Через цей портал я присилатиму тобі зразки з Зовнішнього простору.
-Зможеш їх забирати? -Ні.
Не зможу.
А от ми зможемо.
А що? Після всього, що ми пережили сьогодні, ми будь-що зможемо.
Рятуйте! А-а!
Хтось, крім мене, зробіть що-небудь!
На тобі сміттєвого сиру, космозвірюко!
Знаєш що, Ґобо?
Ти так гарно сказав про те, щоб робити це разом.
Так.
Але забирай Меттові посилки сам.
-Правильно. -Це ж твій дядько.
Так, а ти його небіж. Це ж особливий зв’язок.
Так.
Ну добре. Безпечної вам подорожі, дядьку Метт.
Прощай, Ґобо.
Потремося носами?
До сьогодні ми й не знали, що за ущелиною є вода,
яка тече по тунелях назад у Велику залу.
-Так. -Так.
Хіба вам не цікаво, що ще там є?
Що з чим іще поєднане?
Танцюй, відкинь усі турботи на потім
Хай у Скелі фреґлів грає музика
Танцюй, відкинь усі турботи на потім
Хай фреґли грають
-Ми Ґобо. -Мокі.
-Вемблі. -Бубер.
Ред!
Малий!
Агов!
Моя редиска.
Танцюй, відкинь усі турботи на потім
Хай грає музика
У Скелі фреґлів
«Скеля Фреґлів: Повернення»
У Скелі фреґлів.
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова