NETFLIX UVÁDÍ
Je to krásné.
Líbí se mi to, protože to vystihuje moji podstatu.
Ano, vypadáš velmi přirozeně. Jsi to celý ty.
- Fotograf pracuje pro Vanity Fair. - Napsali o tobě článek?
Ne, je to můj známý. Jsem rád, že to tady visí…
Připomíná mi to, kým jsem
a co mám rád. Kosmetický průmysl může být povrchní.
- To rozhodně. - Propojení s přírodou se zdá skutečné.
Mám rád skutečné lidi.
Skutečné ženy.
- Půjdeme? - Kam?
- To bylo fakt děsný. - Jo, zpackala jsem to.
- To fakt jo. - Přestaň, bolí mě hlava.
Mě taky a k tomu i moje kundička.
Chuděrka prahla po dobrém sexu. Snad se nezamiluje.
- Poznal podle tebe, že se mi to hnusilo? - Doufám, že ne.
Nechceš, aby si na tebe zasedl šéf.
- Ahoj. Jak ti je? - Dobře.
Moc jsem si to užil. Co ty?
Líbilo se ti to?
Jsme dokonale nedokonalí.
Jsme jedineční.
KOSMETIKA MEDINA
SLAVÍ 50 LET
CHCEME TO OSLAVIT S VÁMI VŠEMI
JEDINEČNÍ ODLIŠNÍ
VOLNÍ
- Co je k večeři? - Ukažte se.
- Cristino? - Ať jste kdokoli.
- Na co koukáš? - Na video, které natočila moje sestra.
- Nikdo není jako vy. - To je chlap, nebo holka?
Bývala to holka a teď… Nevím.
Buďte volní. Buďte sami sebou.
50 LET KRÁSY
- Postneš to, aniž bys to ukázala? - Álvara to nezajímá.
Příspěvky nekontroluje.
Nejsem si jistá. S image značky to nijak nesouvisí.
Právě o to jde.
Nemůžeš si dělat, co chceš. Staví mě to do ošemetné situace.
- Prosím tě, Cris. - Existují pravidla a nařízení.
- Pravidla. Zníš jako táta. - Dělej si, co chceš.
Mohla bys mě podpořit. Jsi moje sestra, nebo snad ne?
- O co si myslíš, že tu jde? - Ani jsi neřekla, jestli se ti to líbí…
Líbí se mi to. Natočila jsi dobré video. Ale vždy uděláš, co se ti zachce.
Tak svět nefunguje. Pokud tě přijali, je to…
- OK boomer. Čau zítra. - Pau…
- Závidí. - Možná jsem natočila sračku.
- Je to závist, Paulo. - Proč by mi záviděla vlastní sestra?
- Proč? Vždyť se ani nemá ráda. - Možná bych to neměla postovat.
- Cože? Aby to nikdo neviděl? - Ztiš se…
Znervózňuješ mě.
Stálo nás to tolik práce. Kolik verzí jsme udělaly?
Mám z toho obavy. Dostala se mi do hlavy.
- Paulo. - Co je?
Nepotřebujeme její uznání. Nikdy jsme ho nepotřebovaly.
Neschovávejte se.
Nebojte se ukázat, kdo jste.
Ať jste kdokoli.
Buďte volní. Buďte sami sebou.
Co se děje?
- Měly bychom opět zajít za Rosou. - Přestaň s tím.
Nepotřebujeme jít za psycholožkou. Jsme v pohodě.
V pohodě. Jsme krásné. Odvádíme dobrou práci.
Mario nás miluje. Táta nás zbožňuje.
Bruna hodně štěká, ale to každý pes, ne? Co?
Mám ráda, když se usmíváš.
- Co to děláš? - Neoživuje to vzpomínky?
Jo, debilní vzpomínky. Proč tady pěješ jako kretén?
- Od probuzení mám tuhle písničku v hlavě. - Obleč se. Máme zpoždění.
Úžasné, holky! Paráda! Zkusíme novou písničku.
Víc na kondičku a intenzivnější. Můžete si vybrat jednu ze tří možností.
První možností jsou chodidla k sobě, výpad dozadu a pak zpět.
Dlouhý výpad vzad a zpět. Udržujte rovná záda…
…posilněte svoje zadečky. Jdeme na to!
Jak se vede?
- Jsi v pořádku? - Jo… Skoro jsem uklouzla na…
Musíš dávat pozor, tahle podlaha je příšerná.
Tak dobrá… Vítejte na oslavě 50. narozenin Kosmetiky Medina.
Jsem hrdý, že můžu být součástí této rodiny…
Ano, vyřídím mu to.
- Dobré ráno, Marío. - Ahoj Álvaro.
- Ahoj Andrési. - Dobré ráno.
- Juanito… - Dobré ráno.
- Atmosféra v práci není vždy pozitivní. - Zbožňují tě.
Ano, to rozhodně.
Další selfíčko?
„Těším se na dnešní oslavu výročí.“
Hashtag „Kosmetika Medina“ a „50 let krásy“.
- Ještě něco? - Je to dobré.
Hashtag „Velmi elegantní“ a „Styl“.
- Povzdychl sis? - Ne.
- Povzdychl sis kvůli mně? - Ne.
Co je to za hudbu? Ta hudba.
Ukažte se.
- Co to je? - Paulino video.
Ať jste kdokoli.
Bez fíglů, bez filtrů.
Nikdo není jako vy.
Buďte volní. Buďte sami sebou.
- Velmi pěkné, Paulo. - Díky.
To je díky tomu, že jste se všichni tak otevřeně vyjádřili.
- Vy všichni jste… Krásní! - Je to trapné.
Trapné? Vůbec ne, Mari Carmen. Existují labutě, delfíni,
bengálští tygři, ale ostatní zvířata jsou také krásná.
Máme tu mega roztomilé lenochody, pak taky lemury, opice nosaté,
a dokonce šváby.
Jsou taky roztomilí.
Chci říct… Snažím se tím říct, že jsme všichni jedineční.
- My všichni. - Na všech je něco speciálního.
- Dokonce i na tobě.
Paulo… Co to má znamenat?
- Viděl jsi to video, Álvaro? - Ano.
Postla jsem ho a má přes 10 000 lajků. Všichni ho sdílí.
- Je to amazing. - Ty jsi ho postla?
- Dobré ráno, slečno Cristino. - Ahoj Antonio.
Chcete noviny? Jsou zdarma, ale jsou dobré.
- Ne, díky. - Možná vás tohle téma nezajímá.
Je to o životě po smrti. Smrt vlastně neexistuje.
- Co je s tím výtahem? - Nic, jste vystresovaná.
Přišlo mi to zajímavé. Neznám váš názor na smrt.
Lidé neradi mluví o…
- Co už… - Kráva se ani nerozloučila.
- Buď zticha. - Copak si tohle zasloužíme?
Po tolika letech nás takhle přehlížet? Sakra, kdo si myslí, že je?
Chovat se k tobě jako ke kusu hadru. Žádný hadr. Jsem správkyně budovy. To je rozdíl.
- Nech mě na pokoji, jo? - Vytřela bych s ní za vlasy podlahu.
Blbka, je to blbka. A ty taky. Akorát se necháváš zesměšňovat.
Huso! Blbá krávo!
Nemáš co říct? Nelíbí se ti, co vidíš?
Hele…
- Ahoj Cristino. - Dobré ráno.
- Dobré ránko, Cristino. - Ahoj, dobré ráno.
Neměj strach.
Na chvilku mě poslouchej.
Musíme si promluvit.
- Dobré ráno. - Ahoj.
Kam jdeš? Zastav se.
Kdo jsi?
Jsem ty.
Ne, to nejsi. Co jsi udělal s mým odrazem?
- Nemůžeš mě schovávat napořád. - O čem to mluvíš?
Nevzpomínáš si?
Cristino! Neviděla jsi moje hodinky?
Cristino!
Cristino! Kde může být?
Cristino! Přijdeme pozdě!
Nejsi Cristina. Odjakživa jsi Cristian.
Ne.
Nepamatuješ si to. Snažila ses to vymazat z paměti. Jako tolik dalších věcí.
- Ale on je pořád tady. - Ne.
- Já jsem pořád tady. - Ne…
Omlouvám se.
Takže to video… Proč se o něm dozvídám jako poslední?
Řekl jsi, ať k našemu výročí postnu něco speciálního.
Myslel jsem propagaci události. Ve tvém videu
vystupují tvoji podivní kamarádi a exoti z kanclu.
Nejsou exoti, jsou normální lidi jako my.
Ne jako já.
Podívej, podle mě je hezké, když se zaměstnanci můžou najít v…
Uvedu to do kontextu. Jedná se o ostře sledovanou událost s top modelkou.
A ty jsi natočila video s Mari Carmen z administrativy.
Je moc milá, ale v nitru, a video to nedokáže zachytit.
- Takže to video smažeme. - Smažeme? Ani náhodou.
Lidi už nebaví koukat na modelky a jejich rádoby dokonalá těla…
- Nezačínej. - Není to real, je to podvod.
Podporuje to heteropatriarchální stereotypy o ženách
- na základě sexistických myšlenek. - Řeknu ti, co lidi chtějí vidět.
Chtějí vidět luxus, krásu. Ověříme si to.
Jaká bys byla, kdybys byla dokonalá? Představ si to. Dokážeš to?
- Jsi tlustá? Nejsi, co? - Ahoj Cristino. Máš schůzku?
- Jo, no… s El Corte Inglés. - Výtečně.
Pokus se jim dát odličovače. Neprodávají.
- Jdi na to! - Dobře.
- Jsem o tom přesvědčená. - A co třeba návod na líčení?
Když mi to tvoje sestra ukázala, řekl jsem si: „Takového člověka hledáme.“
Máš talent. A jsi nádherná.
- Dáš si kafe? - Ne.
Kosmetika Medina, jak vám můžu pomoct?
Po aplikaci make-upu, pudru a korektoru
vše zakončím obočím.
A na to použiju…
tuhle černou barvu na obočí…
a tento štěteček. Vizážisté mi pokaždé říkají, že tak je to špatně
a že bych místo černé měla použít hnědou. Ale černá vypadá dobře.
Jdeme na to.
Nenecháme se tím prašivým hajzlem takhle rozrušit. Nemá o ničem ani páru.
Muži ve středním věku jsou jako vadné zboží,
měli by se stáhnout z prodeje. Dala jsi to do tweetu.
- Co když stáhnou z prodeje nás? - „Co když stáhnou z prodeje nás?“
Promiň. To neudělají. Potřebují nás. Musíš na to chytřeji.
Možná nejsme k ničemu jinému dobré.
Nevšimla sis, jak se na nás dívali? Jak tleskali?
Jo… Jiskřička naděje v jejich očích.
Pro koho to děláš?
- Pro… - Pro ně.
Pro ně.
- Ahoj Paulo. - Čau.
Paulo?
- Jsi v pořádku? - Jo, ne… To nic.
- Musím to smazat. - Proč? Je to krása. Zamiloval jsem si to.
- Vážně? - Jistěže. Je to hezké, inspirativní.
Vytvořila jsem to pro vás… Pro každého z vás.
Po zhlédnutí videa se ve mně probudila zvláštní síla.
Proč být tebou nemůže prostě být fajn? Obtloustlý, plešatý, bledý, tmavé vlasy?
- Proč by se za to člověk měl stydět? - Proč?
Děkuju, že jsi na mé straně.
- Cokoli budeš potřebovat. - Můžeš to odnést na můj stůl?
- Jasně. - Potřebuju čurat.
- Užij si čurání… Promiň. - Ty jsi takové zlatíčko.
Díky.
Mrknem na to…
- Skvělá restaurace s grilem. - Neznám ji.
- Vzal jsem tam spoustu holek! - A co klientů?
- Zbožňují to tam. - Poznačím si to.
- Hele, Álvaro. - Co je?
- Co mělo znamenat to video? - To Paula.
- Paula? Stážistka? - Komunitní manažerka.
- Nemyslel jsem, že to je tvá práce. - Klid. Řekl jsem, ať to smaže…
Ne. Ředitelka je nadšená. Podle ní je to neotřelé, inkluzivní a pestré.
Líbil se jí ten tlustej magor. Je to skvělá ukázka naší nové image
- a tak dál. - Jaké nové image?
- Ta pošahaná kráva chce všechno změnit. - „Všechno“? Jak to myslíš?
Chce změnit všechno. Chce, abychom to pustili,
a představili tak novou řadu komunikace.
- Jakou řadu? - Tu, co je v tom videu.
Vše je připravené. Mám svůj projev. Nestihnu to do večera změnit…
Ne, odpoledne máme schůzku s ředitelkou, kde nám představíš svoji novou strategii.
- Jakou strategii? - Sakra, co já vím
o tlusťoších a transkách? Tys postnul to video.
- To ne já, to Paula! - Ta holka? Paula, jasně…
Promluv si s ní. Přijde s nápadem. Ať představí svoji vizi mladého člověka…
- Je jednodušší promluvit si se Susanou. - Víš, jaká je.
- Pošahaná kráva. - Prosím? Nazval jsi ji pošahanou krávou?
- Však ty taky. - Opatrně, je to těžká doba.
- Buďme inkluzivní. - To já jsem.
Já taky, ty taky, my oba. Takže v 15:30 tady chci mít tu strategii…
- Aspoň ji požádej o odklad… - Spoléhám na tebe.
Ale…
Bože. To bude katastrofa.
Ahoj krásky! Dnes vám ukážu svoje nejoblíbenější líčení.
Moje nejoblíbenější líčení.
Aplikuji si ho v podstatě denně a odteď můžete i vy.
Nejoblíbenější líčení.
Přes den, na večer, do školy nebo do práce…
One, two, three, natáčíme!
- Ty jsi ale odporný prase. - Sakra!
Honíš si? Za to tě platí? Copak se nestydíš?
A co ruce?
Takže Paula, jo? Teď už chápu tu písničku, všechno to do sebe zapadá.
Paula je dobrá volba. Je sexy a upravená.
Chová se k nám mile, na rozdíl od všech ostatních holek.
A přiznejme si to, nazvala tě zlatíčkem.
- Přesně, myslím… - Máš pravdu.
- Proč s ní nemůžeme být? - Proč?
Protože plešatíme a nejsme pohlední v tradičním slova smyslu?
Přesně tak. Jsme dokonale nedokonalí. Ale myslím, že Paula…
Podívej se na sebe. Na mě.
- Jsi naprosto nechutnej. - Cože?
Možná jsem se nevyjádřil dobře. Jsi naprosto nechutnej.
Většině žen se udělá špatně, když ti potřesou rukou, natožpak něco dalšího…
- To není pravda. - Mám ti připomenout Aitanu?
- To už je tak dávno. - A co Lucía? Gemma Hurtado?
- Byl jsem děcko. - Bylo nám 36!
Paula je jiná. Není povrchní. Vidí do nitra člověka.
- A my jsme něčím výjimeční. - No jasně… Čím jsme výjimeční?
- No… - Tito…
Už dost s těmi představami. Je nám teď dobře. Jsme v klidu.
Chceš zase trpět?
Jdeme dál honit?
- Alberto. - Auroro.
Kávovar nefunguje.
- Nejspíš se musí dolít voda. - Můžeš ho prosím opravit?
Kvůli mně přijdou údržbáři o práci.
- Espresso se sójovým mlékem a bez cukru. - Jistě, jdu na to.
Díky za tvůj čas, Roso.
- Nebyla jsem tu několik měsíců. - Rok.
Rok? Myslela jsem, že to nepotřebuju, že se mi daří dobře, ale…
No, očividně ne.
- Promiň, že jsem zničehonic přestala. - To nic. S čím můžu pomoct?
- Zdá se, že… - Mohla jsi zavolat.
- Měla jsem hodně práce… - Poslala jsi mi zprávu, Cristino.
Textovku po čtyřech letech poslouchání tvých problémů?
Ale dala jsem ti vědět dopředu. A za sezení jsem zaplatila.
Aha, zaplatila jsi? Tak je to v pořádku.
- Omlouvám se. - To už je pasé.
Jak to jde s tím tvým asexuálním manželem?
- Pořád si představuješ ženy? - Ne, všechno je dobré.
Ale dnes se mi vrátily vzpomínky z dětství.
Vzpomínky z dětství? Velmi originální, Cristino. To se nikomu nestává.
Vzpomněla jsem si, když jsem byla malá, nebyla jsem…
Necítila jsem se jako…
Je to zvláštní, jako kdybych se to pokusila vymazat z paměti…
Ale když se nad tím zamyslím, zapadá to do spousty věcí, mých nejistot…
- Všechno v pořádku? - Ne, nemůžu pokračovat.
- Proč ne? - Štveš mě.
Nikdy jsem tě nemusela… Tvůj obyčejný život, nedostatek iniciativy.
- No, já… - Omlouvám se, ale dál to nejde.
Nemůžu tě vystát. Při pohledu na tebe bych ti nejradši plivla do obličeje.
Raději odejdi. Hned bych ti jednu vlepila.
Takhle. Plesk! Přímo do tváře.
No dobře…
Kam jdeš? Dělá to 60 euro.
Jo, samozřejmě.
Paulo. Moje kancelář. Hned.
- Mám padáka? - No…
Ernesto zuřil. „Kdo to video natočil? Totální průser…“
- Dalšího tě ušetřím. - Iniciativa se tady necení.
- Průměrní… - Nemáš padáka.
- …jako ty, Álvaro. Cože? - Co? Prosím, posaď se.
- Přesvědčil jsem ho. - Vážně?
Nebylo to snadné. Miluje vyhazovy. Chtěl vědět, kdo je za to zodpovědný.
Řekl jsem mu, že můj tým je jako moje rodina. Jsme rodina.
- Díky, Álvaro. - V 15:30 máme schůzku s ředitelkou.
- Já taky? - Ano.
Přemluvil jsem ho, aby ses mohla přidat.
- Nevím, co říct. - Nic. Mluvení nech na mně.
Vlastně mám pár otázek.
Co jsi chtěla sdělit tím videem? Proč ten tlusťoch?
Image společnosti je zcela zjevně staromódní.
- Myslíš? - Ano, zjevně staromódní.
Co ještě?
Zaměřuje se výhradně na heterosexuální cis ženy
a je postavená na standardech krásy, které neodráží skutečné lidi.
Proto chceme inkluzivnější pojetí,
které bude zahrnovat všechny, protože krása má mnoho tváří.
- Z tohoto důvodu, muži a ženy… - A transgenderové osoby.
- Cis muži a ženy, transgenderové… - A nebinární.
- Muži, ženy, transgenderové… - A genderově fluidní lidé.
- Žertuješ? - Ne. Paula řekla…
- Tohle je absurdní. - Paula tyhle věci zná.
- Mohla by… - Chceš, aby nám vzala práci?
To si přeješ? Po všem, co jsem pro ni udělal a naučil.
Bral jsem ji na schůzky s klienty. Bordely by samozřejmě neprošly.
Poděkovala mi někdy? Ani jednou. Neolajkovala žádné moje selfíčko.
- Odcházím. - Lajkoval jsem všechny… Prosím?
- Odcházím. - Kam?
- Nevím. - O čem to mluvíš?
Jsem unavenej, Álvaro. Nejde o tebe, jde o mě…
Vždy mluvíme o tom samém. Víceméně o tobě.
- Nikdy nemluvíme o… - O čem třeba?
- Necítím to stejně. - Prosím?
- Mrzí mě to, Álvaro. - Nemůžeš odejít.
- Ano, můžu. - Jo? Jak?
- Dveřmi. - Tak jo. Počkej, Álvaro. Počkej…
O čem bys chtěl mluvit? O filmech, aktuálním dění?
- O to nejde. - O mezinárodní politice?
- Sbohem. - Hej, počkej!
- Dneska ne, potřebuju od tebe podpořit… - A co potřebuju já?
- Co potřebuju já? - Co bys mohl potřebovat?
Sbohem, Álvaro.
Álvaro…
Álvaro!
Álvaro, měli bychom se podívat na výsledky, až budeš mít chvilku… Álvaro?
- Álvaro. - Ano?
Měli bychom se podívat na roční výsledky pro zprávu…
- Co se děje? - Cože?
- Nemáš… - Aha, ne…
- Jak to že ne? - Je pryč.
- Jak to myslíš? - Odešel.
- Kam? - Nevím.
- Ale jak mohl… - Naše cesty se rozešly! Rozešly se.
Jsem Ángel Alferez. Vítejte na mém kanálu YouTube.
Jak jsem poznal, že jsem trans?
Uvědomil jsem si, že se mé vnímání sebe sama neshoduje
s tím, jak mě vnímali ostatní.
Mluvil jsem o sobě v mužském rodě, nosil tátovo oblečení.
Prostě jsem se ve svém těle necítila příjemně.
Je to dysforie. Nedokážete se ztotožnit s vlastním tělem.
Díváte se do zrcadla a vaše prsa nejsou vaše,
neměli byste je mít.
Mám teď na sobě binder, který zploští vaše prsa.
Binder je původem z angličtiny.
Existují stahovací vršky, co v podstatě schovají vaše prsa.
Jsem muž a nechci penis. Zcela se bez něj obejdu.
Věděl jsem naprosto jistě, že nejsem žena. Teď nevím, jestli jsem muž.
Tomboy nutně neznamená lesbička.
Jsem nebinární trans.
Přítel, přítelkyně… Jsem agenderová osoba.
Lidi, jsem muž v ženském těle.
- Kdo jsem? - To je jasné.
- Mně ne. - Co takhle promluvit si s Paulou?
- S Paulou? - Pomůže nám.
Je to… Myslíš, že je normální, aby odraz zmizel?
- Ne, není to normální. - Není…
Víš co? Je mi to jedno.
- K čemu ho potřebuju? - K…
K ničemu. Vůbec k ničemu.
K ničemu.
Zdravím, pánové. Nechcete noviny?
Jsou zdarma, ale velmi dobré.
- Ne, díky. - Dobře. Připraveni na velkou událost?
Přesně 50 let, to je vážně něco.
Tato společnost funguje už celé roky, to je k nezaplacení…
- To nic. - Jak jako „to nic“?
- Přestaň to říkat. - Prosím, nezačínej zase.
Ti lidi jsou zatraceně odporní, všechno je odporný. Dokonce i ty.
Poslyš. Nejprve se trochu uklidni. Chce to klid.
- Proč je všechny nespálíme? - Přestaň už s tím ohněm.
Vzpomeň si na andulku. Jak vřískala.
Na ty její skřeky.
Na vůni pečeného kuřete. Jedna nestačila, tak jsme spálily dvě.
A potom tři. Další skřeky.
Buď už zticha! Ježíšmarjá, nikoho pálit nebudeme!
Zdravím. Nechcete noviny?
Dávají je zdarma, ale jsou dobré.
Co…? Jak to myslíš jít si po svém? Kam jako?
Opravdu jsem si užil všechny ty naše společné roky,
ale je načase, abych dělal věci po svém.
- O čem to mluvíš? - Je to možné, Álvaro to taky tak udělal.
- Co je možné? - Nemá svůj odraz.
- Cože? - Prostě odešel dveřmi.
- Já nemůžu projít dveřma, debile. - Ale můžeš. Jen to zkus.
Alberto, já nemůžu odejít, pokud neodejdeš ty. Prostě to nejde…
- Vidíš? - Vyhazuješ mě?
Ne. Jen říkám, že bychom si měli dát pauzu…
Odkopneš mě jako psa po tom všem, co jsem pro tebe za ty roky udělal?
Jsem ti vděčný, ale podle mě bude nejlepší…
- Nemyslíš, že tě mám dost? - No, tak odejdi!
Dobře. Odejdu, jestli si to přeješ. Ale je to napořád, jasný?
Nechoď za mnou s prosíkem.
- Odcházím. - Dobře.
Jak si přeješ.
Alberto… Alberto! Zasekla se tiskárna. Můžeš na to kouknout?
- Vlastně… Ne. - Proč ne?
Protože je mi to u prdele.
Nejsem tady od toho, abych spravoval tiskárnu.
- Ano, ale… - Je mi to u prdele.
Nějaká tiskárna je mi úplně nejvíc u prdele!
Ať jde k čertu!
Stůl mám tamhle. Nevím, proč jsem šel sem.
Ne, tiskárna nefunguje. Nevím, jestli jste to zaslechli.
Víte, kdo ji spraví? Nikdo, sakra!
Snažím se najít způsob, jak to tu změnit.
- Noví zaměstnanci, obaly… Ne? - Ano.
Ale není to snadné, protože i když můj otec zemřel, je neustále tady.
Musíme toho hodně změnit, jinak nás konkurence sežere zaživa.
- Juan má podrobnosti. - Čísla nelžou.
Prodej klesá. Pokud si nepospíšíme…
Když jsem viděla to video, řekla jsem si: „Buď volná, buď sama sebou, prostě buď…“
Existuje důvod, proč jsem ředitelkou. Také k tomu mám co říct.
- Jistěže. Tvoje názory jsou klíčové… - Oslavujeme minulost,
ale chci také událost, která oslaví budoucnost.
A ty, Álvaro, jsi naším průvodcem. Co pro nás máš?
No… Neměl jsem moc času se připravit, ale mám…
Mám pár poznámek ohledně… Podívám se.
V podstatě si myslím, že bychom měli oslovit lidi.
Musíme se odpoutat od pohlaví. Tedy ne od pohlaví, ale od genderu.
Gender a pohlaví není to samé. No, někdy ano.
Někdy jsou stejné, ale ne vždy.
Takže… Když chceme oslovit lidi…
Myslíme tím mluvit k lidem…
Jaké pohlaví? Na tom nezáleží. Důležitý je gender.
Gender…
Snažím se říct…
Proč?
Nebo taky ne.
Lidi…
- Álvaro? - Ano?
- Pokračuj… - Ano, jistě. Omlouvám se.
Lidi… co se… je to jednoduché.
Paulo, vyslechneme si tebe.
- Mě? - Pověz nám o svých nápadech.
Do toho, Paulo.
Tak jo. Proč by mělo být líčení výhradně ženskou záležitostí?
- Proč by se nemohli líčit muži? - Například gayové.
- Nejen gayové. - Samozřejmě.
- Kdokoli. - Intersexuálové.
Álvaro, promiň. Necháš mluvit Paulu?
- Jistě. - Děkuju.
Věřím ve svobodu vyjadřování.
Věřím ve svobodu a myslím, že…
- Nevíš, kde je María? - Netuším. Myslím, že šla na záchod.
- Ahoj. Promiň, vylekal jsem tě? - Trochu jo.
Čekal jsem na tebe. Co jsi dělala?
- Šla jsem na záchod. - Dobrý nápad takhle po obědě.
- To ano… - Včera v noci to byla zábava, co?
Znamená to ano, nebo ne? Zopakujeme si to. Co takhle dnes večer?
- Nemůžu. - Po večírku nic nemáš.
- Musím si odpočinout. - Vezmi si den volna, jsem tvůj šéf.
- Nejde to. - A co teď?
- Ne! - Rychlovka na záchodě.
Proč ne? Moc se ti to líbilo. Líbilo, nebo ne?
- Álvaro! To bolí. - Álvaro!
Zatím, krásko.
- Co to, sakra, děláš? - Nic, jen…
Chceš, aby tě nahlásili za sexuální obtěžování?
- Včera večer se nebránila. - Co se stalo včera večer?
Nic. Zašli jsme na skleničku a…
Nemůžeš vystavovat svýho ptáka na odiv.
Nevystavuju ho. Nemůžu za to, že jsem atraktivní.
Raději večer neměj proslov.
- Prosím? - Snažil jsem se tě chránit.
Navzdory těm tvým průserům, ale už nemůžu dál riskovat.
- Teď začne přednáška o Paule. - Jaká přednáška?
- „Do toho, Paulo.“ Nenechals mě mluvit. - Nic jsi neřekl.
- Nenechal jsi mě mluvit! - Řveš na mě.
- Jasně, cítíš se zastíněný. - Cože?
Máš pocit ohrožení. Mám charisma, zbožňují mě…
- Každý se ti vysmívá. - Kdo se mi vysmívá?
Všichni. Tak se na to podívejme. Juan, Ramón, ten tlusťoch.
Ta nová holka, nepamatuju si její jméno. Slýchávám je v jídelně.
Dokonce mají skupinu na WhatsAppu, kde probírají tvoje selfíčka.
- Protože jsou vtipná… - Ne, dělají si z tebe srandu.
Jak se to jmenuje? Blbeček, Debil? Aha, Sráč.
- Sráč? - Sráč, Álvaro.
Přidali mě do ní. Obvykle mám vypnutá upozornění. Mají škaredé poznámky.
Někdy odepíšu „LOL“… Sráč.
Álvaro!
Sráč.
Šminky se prodávají, aby zakryly naše „takzvané“ nedostatky.
Abychom se my ženy snažily vypadat jako modelky s nedosažitelnými těly
a přestaly být samy sebou.
Měly by sloužit k tomu, abychom se všichni svobodně vyjádřili, ať už jsme kdokoli.
- Protože jsme krásní! - Měla bys večer mít proslov.
- Jestli chceš. Chceš? - Ano. Sure.
Jo.
Nemůžu uvěřit, že mě ředitelka požádala o proslov přede všemi.
Blahopřeju.
- Vím, že podle tebe je to video hloupé. - To není pravda.
- Včera jsi moc zapáleně nevypadala. - Měla jsem obavy.
To nic, odpouštím ti.
Musím se soustředit na ten proslov.
- Co říkáš na moje vlasy? - Vypadáš nádherně.
Nejspíš už nemám čas zajít do kadeřnictví.
- K Ariel to není daleko. - K Ariel?
Sakra! Mají oslavu narozenin a zavírají dřív.
Ariel je ten kluk, co býval holka, že? A teď není ani jedno?
- Je nebinární. - Přesně tak.
- To je zajímavé, ne? - Kdo, co? Ariel?
- Ano… On, ona… - Oni.
- Oni. Věděl, že je… - Začali s proměnou…
a uvědomili si, že se neztotožňují ani s jedním genderem.
Podstoupil operaci? Nejde poznat, jestli má prsa a tak podobně?
- Nosí stahovadlo? Binder? - Jak o tomhle všem víš?
Po zhlédnutí tvého videa jsem si něco načetla.
Really? Můj bože.
Takže měním společnost i svou sestru?
Proto je to tak důležité. Nejde jen o kariérní růst,
jde o to otevřít oči lidem, jako jsi ty,
a ujistit se, že respektujeme rozdíly, aby lidé mohli ukázat svůj potenciál.
- Paulo… - Pst! Právě jsem řekla něco fakt božího.
Musím si to zapsat.
Paulo, víš… když jsem ráno šla do posilovny…
- Řekla jsem „svůj potenciál“? - Nevzpomínám si.
- Co se děje? - Cože?
Co se děje?
Nevím. Děje se se mnou něco velmi zvláštního…
To je táta.
Tati?
Ve které nemocnici?
- Myslíš, že zvládám věci? - Jaké věci?
No, věci. Vím, že nejsem dokonalý, ale odvádím dobrou práci.
Samozřejmě že ano. Děje se něco?
- Nedovolí mi mít proslov. - Kdo ti to nedovolí?
Vždy jsi byl skvělý řečník.
- Byl, že jo? - Jistě!
- Ve školních představeních nejlepší. - Možná ne nejlepší…
Nejlepší! Ostatní matky zelenaly závistí.
- Byl jsi vynikající ve všem. - Ale no tak…
Vynikal jsi ve všem.
Proto řídíš jednu z nejdůležitějších společností na světě.
- Není tak důležitá a neřídím ji. - Zníš jako tvůj otec.
Nejsi jako on. Nejsi a nikdy jsi nebyl takový břídil.
- A nikdy jím nebudeš. - Ne, nejsem jako můj otec.
- Vždy jsem zvítězil, že? - Samozřejmě že ano.
Vždy jsem dělal věci správně.
- Kde to je? - Kam jdeš?
Chceš gin s tonikem?
Byl jsem oblíbený, chodil s nejhezčí holkou, dával góly… Byl jsem kapitán týmu.
- Měl jsi krásné písmo. - Ano, měl jsem krásné písmo.
Měl jsem dobré známky ze společenských věd.
Měl jsi moc hezké nohy, a skákání přes kozu byla radost pohledět.
- Kde to je? - Co hledáš, Álvaro?
Není to tady. Ten nábytek je příšernej!
Možná vím, kde to je. Co hledáš?
Nemusela jsi chodit. Jsem naprosto v pořádku.
- To si nejsem úplně jistá… - Jsem na tu zatracenou arytmii zvyklý.
Proč jsi přišla, Cristino? Máš toho v práci tolik.
Dlouho se nezdržím, tati, taky mám práci…
- Dělej, co musíš. - Ano. Budu mít proslov.
- Proslov? Ty? - Ano, já.
- To je skvělé. - Díky.
- Pracovat se sestrou se vyplatilo. - Vlastně jsem…
Nejdřív jsi nechtěla. Říkala jsi, že pracovní hodiny jsou moc dlouhé.
- To si nemyslím. - Něco podobného.
Jeden z typických výrazů tvojí matky. Ale podívejme se. Proslov!
O čem?
Natočila jsem video k 50. výročí…
- Jak se ti to podařilo? - Ne, to já ne.
- No tak. - Ne.
- Ředitelka Susana ho viděla… - Zatahala jsi za nitky.
- Doporučila mě, tati. - No co už.
- Viděli, že jsem… - Skvělé, hledáš si své místo.
Kdyby nebylo Cristiny, pořád bys flámovala
- s těmi lesbami a teplouši. - Prosím?
S gayi. Můžeme jim říkat gayové, jestli chceš.
- Tati… - Poslyš, Paulo…
Nikdy jsi nebyla na práci. To máš po svojí matce.
- Přestaň mě srovnávat! - Jen do toho, zařvi si.
- Mému srdci to prospěje. - Jdu pryč.
Ne. Paulo!
- To je normální chování? - Je nervózní.
- Dostala všechno, co chtěla! - Nerozčiluj se.
Zatímco ty…
Neměla jsi ani z poloviny to co ona. A jsi šťastná.
Pořád jsi mi nedala vnoučata.
Roky ti ubíhají, i když věda pokročila.
Možná mě jednoho dne překvapíš.
TOMU NEJKRÁSNĚJŠÍMU
Z jazyka prošel. Přírodověda dostatečná.
Ze společenských věd prošel. Matematika nedostatečná.
Myslíš si, že jsem dobrý? Neměl jsem ani jednu slušnou známku.
- Zasedli si na tebe. - Všichni učitelé?
Lidé nemají rádi vítěze. Záviděli, protože jsme měli peníze.
Všichni je měli. Byla to škola pro bohaté děti.
- Většina z nich byla rozmazlená. - Jako my.
V ničem jsem nebyl nejlepší. Byl jsem průměrný.
Kdo ti nedovolí mít proslov?
- Ředitelka. - Ředitelka?
- Hned zavolám a zařídím to. - Zavoláš komu?
- Co jsi říkal? Komu mám volat? Ředitelce? - Mami…
Co takhle gin s tonikem?
- Táta od nás nikdy nedostane, co chce. - Promiň, ale na tohle nemám čas.
- Na večer potřebuju šaty. - Šaty?
- Omlouvám se. - Cristiane!
- Nemůžu zničehonic změnit svůj život. - Kdo říká zničehonic?
- Jsem zvyklá na svůj život. - To je blbý důvod.
- Nemůžu se stát někým jiným. - Nebyla bys…
Já nejsem ty!
Nemůžeš mě zase někam zamknout.
- Nemůžu změnit svůj život. - Ale proč ne?
- Kvůli všemu… Je tu Mario. - Nikdy jsme ho nemilovali.
- Lidi v práci? - Co s nimi?
- A kamarádi na zumbě? - Ať jdou k čertu!
- Táta? - Možná mu to chvilku potrvá…
Zabilo by ho to.
Dej jim šanci milovat tě pro to, jaká jsi.
Dej šanci sobě.
Mrzí mě to.
Ne, to nám nemůžeš udělat. To nemůžeš!
Hořčicová je hezká.
Ale co takhle barvu, která se víc… nevím… hodí k nám?
Tyrkysovou.
Álvaro!
Ahoj Álvaro. Taky jsi neměl čas jít domů?
Chci si koupit oblek.
Když bych jel autobusem, prošvihl bych večeři.
- Takže se nachystám tady. - Co se stalo?
- Jak to myslíš? - Tvůj odraz.
- Aha, vykopl jsem ho. - Cože?
Jo, měl jsi pravdu. Bez nich je nám lépe.
Na co je potřebujeme?
- Na nic. - Ne, mýlil jsme se.
- Jak to myslíš? - Podívej se na sebe.
- Nemůžu. - Neuvážu si bez něj ani kravatu…
Podívej se do zrcadla a řekni mi, co vidíš. Co vidíš?
- Nic. - Přesně tak. Nic.
Můžeš být, co chceš. Cokoli. Co chceš být?
No páni. To se mi moc líbí.
- Za kolik? - Ty jsi to věděla, že jo? O Cristianovi.
Nevím, co se stalo. Každopádně je teď tam, kde má být.
- Proč? - Nepamatuješ si naše dětství?
Jistěže ne, se vším jsem se musela vypořádat já.
- Ne, jen jsi to ukryla. - Abych tě ochránila.
- Ale teď jsme v pořádku. - Díky lékům na uklidnění.
Tak jo, náš život není dokonalý, ale copak něčí je?
Ptám se, jestli je něčí život dokonalý. Aspoň netrpíme.
- Jasně. - Nikdo by Cristiana nechtěl.
Nikdo by nás nechtěl.
Dobře, teď zaplatíme ty šaty. Večer si dáme víno, zasloužíme si ho.
Možná i půl skleničky ginu s tonikem. Ale víc ne, jo?
Jinak se přestaneme ovládat. Nemůžeme přijít domů moc pozdě.
Bruna začne štěkat, a sousedi si budou stěžovat. Právem.
KADEŘNICTVÍ
- Ty jsi Ariel, že? - Jo, a ty?
- Cristina, Paulina sestra. - Promiň, nedošlo mi to.
To nic, potkali jsme se jen párkrát.
- Pracujete spolu. - Ano.
- Potřebuješ něco? - Ne.
- Chceš drink? - Ano.
Pojď se mnou.
- Antonio! Něco nového? Jak je? - V pohodě, poslyš…
Já se mám skvěle. Jdu si koupit oblek na večírek.
To zní skvěle. Určitě se budeš dobře bavit. Já jsem na žádném nebyla.
- Tak pojď taky. - Já? Nežertuj.
- Jsi rodina. - To není to samé…
- Je to úplně to samé. No tak. - Co si pomyslí lidi…
Antonio, lidi si můžou jít vysrat oko a zhebnout.
Ano, ale… Moc se omlouvám. Byl to reflex.
Bez obav, byla to spontánní, přirozená reakce.
Uhodil jsi mě jako první.
Uhodil jsem tě něžněji. Bylo to z lásky.
- Bolelo to? - Vůbec ne.
- Trochu ti to zčervenalo. - Nevšiml jsem si…
Bolest je relativní. Co bolí tebe, nemusí bolet mě, a já potřebuju víc.
Půjdu, než mi zavřou obchody. Uvidíme se později.
Co to je?
Ahoj. Jsem Pol.
- A ty? - Ahoj Pole.
- Jsem Cris… Cristina. - Cristina? Těší mě.
- Nápodobně. - Proč jsi sem přišla?
Přišla jsem…
se nechat ostříhat, ale zdá se, že tady máte večírek.
Ne, já bych to zvládl, jestli chceš.
V rychlosti ti zastřihnu konečky. Pracuju tady.
- Bezva. - Chceš vzít jenom konečky, že jo?
No… Nevím…
Když už tu jsem…
Při pohledu na ty různé styly, nevím, možná…
- Tohle? - Tohle?
- Ne, co? - Je to velká změna, ale zvládnu to.
Tak jo, možná…
Něco klasičtějšího?
Jako jsem já?
To jsi ty?
- Co myslíš? - Cokoli budeš chtít, Cristino.
Musíš to vědět jistě, protože…
- Cristian. - Cože?
Jmenuju se…
Jmenuju se Cristian.
Ahoj Cristiane. Jsem Pol.
Ahoj Pole.
Vidíš, co jsem ti říkala? Všechna ta nenávist a zlost
mi plní hlavu těmi hloupostmi. Nemůžeš takhle žít.
Jsou to dobří lidé. Mají svoje problémy, ale jsou dobří.
Hádej, jaké šaty si oblečeme?
- Nenašla jsem Antonii ani Lópezovou. - Ne? A co třeba „správkyně budovy“?
- Správkyně budovy? Ne. - Můžu se podívat po Albertovi? Pozval mě.
Ne, pokud nejste na seznamu, nemůžete dovnitř.
Co když půjdete dovnitř vy? Je baculatý, bledý, chlupatý…
To nesmím. Možná později, až…
- Chápu, ale jsem celá vyfintěná… - Jestli chcete, můžete počkat na baru.
Buďte volní. Buďte sami sebou.
Tak jo.
Thank you. Moc vám děkuju.
Omlouvám se, jsem trochu nervózní, ale… Nejprve vám popřeju hezký večer.
Nad svým proslovem jsem dnes hodně přemýšlela a…
Upřímně řečeno, nic jsem si nepřipravila!
Existenční prázdnota zděděná po postmodernismu
už celá léta vystavuje kosmetický průmysl
standardům krásy, které jsou nerealistické a nepravdivé.
Snímky, které nám ukazují, jak máme vypadat.
Vyžadují od nás, abychom byli neskutečně dokonalí, ale my nejsme dokonalí.
Každý jsme jiný. A pravá krása je tady.
Tady v našich srdcích.
Podle mě bychom se měli zbavit našich komplexů a odhodit masky
beze strachu ukázat, kdo jsme.
Beze strachu být sami sebou.
Děkuju.
Tohle je pro vás všechny.
Tak jo. Happy birthday, Kosmetiko Medino! Jde se slavit!
Prosím, dívejte se sem.
- Jsme na tebe hrdí. - Ty jsi pochyboval.
- Ne… - O tom tlusťochovi.
- No, nejdřív… - Nevšiml sis, jak zabral celou obrazovku?
- Myšlenkou bylo… - O tobě taky pochyboval.
- Jako o mladé ženě. - Hele, neřekl jsem…
Všiml sis jejich reakce? Byli moc nadšení.
- Naprosto. Tak na image. - A na Paulu, naši vycházející hvězdu.
- Ano. - Děkuju, že jste mi věřili…
Kurva, to bylo fakt něco!
Bylo to moc hezký, Paulo, odvedla jsi skvělou práci.
Bylo to hezký, že?
- Jsme moc šťastní. - Ano.
My čtyři, že? Na zdraví!
- Co se děje? - Ariel je naprostá třída!
- Ostříhal ti vlasy? - Ne, Pol.
- Jde z tebe cítit alkohol. - Dala jsem si pár piv.
- A špetku MDMA. - Ten parchant tě zdrogoval?
Parchant… Koukej.
Koukej na to.
- Co je to? - Binder.
- Binder? - Mám ho od Noa.
- K čemu? - Nechápeš to? Jsem volná.
Jsem sama sebou.
- O čem to mluvíš? - Paulo.
- Jsem Cristian. - Cože?
Jsem… Cristian.
Paulo, nevím, kdo jsem. Snažil jsem se být sám sebou, ale…
Nevím, kdo jsem. Kdo jsem?
- Já nevím. - Co když nakonec nejsem vůbec nikdo?
Pomoz mi, Paulo.
Prosím.
Pomoz mi, Paulo.
Ano? Haló? Zkouška… Slyšíte mě?
Tohle nebylo v plánu, ale dnešní večer je o spontánnosti.
Pánové, děkuju, že mi děláte doprovod. Paulo, tahle je pro tebe.
Naučila jsi nás hledat v našich srdcích a být tou nejlepší verzí sebe sama.
Kdybych měl…
Kdybych měl žít bez tvého objetí…
Blbej tlusťoch!
…přineslo by mi to smutek.
Vím, že by mi to přineslo utrpení.
Šel bych za tebou až na samý konec světa.
Nemůžu žít bez tvé vřelosti,
protože nevím, kdo bez tebe jsem.
Nemohl bych dát sbohem tvojí lásce, prosím, o tom nikdy nepochybuj.
Polib mě, navždy tě budu milovat.
Bez tebe bych byl ztracený.
Moji lásku k tobě nic nezmění.
Navždy si buď jistá, že tě miluji.
Neodcházej, každé ráno se chci dívat na tvou tvář.
Moji lásku k tobě nic nezmění.
Navždy si buď jistá, že tě miluji.
Když se nedívám do tvých očí, připadám si slepý.
Moji lásku k tobě nic nezmění.
Paulo. Miluju tě.
Myslím, že cítíš to samé ke svému zlatíčku.
Nic neříkej.
Alberto, ne… Ne!
Oheň!
Buď volná!
Buď sama sebou!
Buď volná. Buď sama sebou.
Paulo!
- Co se děje? - Nevím.
EVAKUACE PŘI POŽÁRU
Taková katastrofa. Naštěstí nebyl nikdo zraněn.
Nicméně… Víš, že jsem při tobě vždy stál, že ano?
Ale po tom, co se přihodilo, musíme provést určité změny.
Asi ano.
Přehodnotíme tvoji pozici.
Chceme změnu, ale bez velkých rizik.
Přesně tak. Jak bys pozměnila naši hlavní myšlenku?
Kosmetický průmysl je ovládán obrazem krásy…
- Ne, omlouvám se, to jsme slyšeli včera. - Chceme něco konkrétního.
No, nemusí to být dramatická změna.
Použila bych líbivé myšlenky svobody a vyjadřování,
ale odstranila bych cokoli radikálního. Žádní lidé s nadváhou.
Žádní transsexuálové, mohli by to odmítnout. Je to menšinový trh.
- Nevíme, kdo tě nahradí. - Paula?
Možná.
Poslyšte, jen mezi námi.
Prodáváme kosmetiku, neměníme svět.
- Jsi v pořádku? - Ano.
Nikdy mi nebylo líp.
Co se děje, Álvaro?
Proč jsem tady? Co se děje? Álvaro!
- To mi nemůžeš udělat. - Chtěla jsi to.
- Tím si nejsem tak jistá. - Ale ano, jen ses neodvážila.
- Proto jsme si prohodily strany. - Ale já tady nemůžu zůstat.
Musím tady zůstat?
- Tady? - Mám na to právo.
I když musíme začít znovu.
- Tohle je zvláštní… - Nemůžeš převzít kontrolu.
- Ne, ale… - Netvař se tak zasmušile.
Dělám to pro tebe. Hlavu vzhůru. Všechno dopadne dobře.
Uvidíme.
Bude to v pořádku. Půjdeme na to postupně.
Všechno bude v pořádku.
Jak vypadám?
Jsi fešák.