Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A fost odată o familie de pionieri ai Vestului.
În căutarea unei vieţi mai bune.
Familia trăise într-un oraş mare,
dar au rămas fără bani şi au fost nevoiţi să plece.
În familia asta erau o soră mai mare şi una mai mică.
O mamă şi un tată.
Nu erau perfecţi. Dar erau o familie.
...şi se dau bătuţi. Indicatorii se văd cu ochiul liber.
Avem cea mai mare rată a şomajului din ultimii ani.
Şi un segment tot mai mare de populaţie
care ia din sistem mai mult decât contribuie,
în condiţiile în care datoria naţională depăşeşte PIB-ul.
Oameni buni, trăim într-un castel de cărţi de joc.
Şi când zidurile se vor nărui...
Riley, nu putem pleca fără tine.
N-ai putea supravieţui singură.
- Ba da. - Da ?
- Ce ai mânca ? - Cereale.
Sunt trei cutii în bucătărie.
Bine, "Cap'n Crunch". Să mergem.
Aici suntem acasă.
Nu... "Acasă" e unde suntem împreună.
Promiţi ?
Cum e acolo, în spate, fetelor ?
După ce ne mutăm, o să ai o slujbă, ca înainte ?
Nu imediat. Doar dacă vreau.
Ştii de ce ? Fiindcă plecăm într-o aventură.
Ştii ce sunt aventurierii, nu ?
- Ca un Tarzan ? - Sigur.
- Da, ca un Tarzan. - Îmi plac maimuţele.
Mami...
Oamenii de pretutindeni sunt furioşi.
Au pierdut case, afaceri şi nu mai suportă.
Liniile telefonice se încing.
Luăm apelul lui Dennis din Milwaukee. Ce spui, omule ?
Jerry, să vorbim despre ce a zis ultimul interlocutor.
Trebuie să...
- Eu când pot să mă joc ? - Niciodată.
De ce ?
Creierul tău e încă mic şi prost.
Într-o zi, o să crească şi o să funcţioneze mai bine.
- Riley, dă-i-l şi surorii tale. - Nici nu ştie să se joace.
Vrea doar să apese pe butoane.
- Scuzaţi-mă... - Da.
Soţul meu şi eu am împărţit meniul combinat numărul unu,
dar nu am luat crochetele de cartofi, şi le văd trecute aici.
Da, dar aşa se socoteşte. Toate meniurile combinate sunt 7,99.
Indiferent dacă aţi luat totul sau nu.
Nu vreau să plătesc crochetele de cartofi. Eşti bună să le scazi ?
- Cum am zis... - Ştiţi ce ?
Mi-ar plăcea să mănânc crochetele. Mulţumesc.
Imediat.
Mamă !
Mary !
Mami, uite !
- O cheamă Prăjiturică. - Iubita mea... să nu mai faci asta.
Îmi place s-o călăresc. E foarte drăguţă.
- Îmi place să-i împletesc coama. - Bine ?
Vine din Ţara Inorogilor şi e un inorog foarte rar.
E foarte frumoasă.
M-am trezit azi dimineaţă Cu un bileţel pe frunte.
Scrie: "Te părăsesc, iubitule,
Şi-ţi las o conservă întreagă de fasole."
M-am suit în camionetă, M-am dus la prăvălia din colţ
Şi mi-am luat nişte beri.
Dar a trebuit să-i spun Femeii mele să mă lase,
Fiindcă mă bate la cap Oriunde m-aş duce.
Asta face ea.
Şi ţi-am lăsat o conservă veche de fasole.
Da...
Am ajuns !
Ce e aici ?
Acasă.
Cheie tubulară. Mersi.
Ce ziceţi ?
- Terminăm pe ziua de azi ? - Eu nu sunt obosită.
Pentru că nu tu stai cocoţată pe o casă.
Prima lecţie pentru conducerea superioară:
respectă pauzele muncitorilor, altfel o să facă grevă.
Mulţumesc, draga mea.
Monstruleţule ! Vino şi termină-ţi mâncarea.
- Ce e, nu-ţi place ? - Roşiile sunt scârboase.
Ce ? Nu ! Sunt foarte bune.
Când ne ducem din nou la şcoală ?
Şi dacă n-ar mai fi nevoie ?
- Dacă am sta aici, şi-atât ? - Copiii trebuie să se ducă la şcoală.
Bine...
Atunci, asta e o şcoală.
- Care "asta" ? - Cabana. Poate fi o şcoală.
Poate fi orice vrei să fie.
- Adevărat ?! - Lui Mary îi place.
Dacă ai putea să înveţi, ce materie ţi-ar plăcea ?
Îmi place istoria.
Atunci o să învăţăm istorie.
Mama voastră şi eu aveam câte două slujbe
ca să putem cumpăra mâncare pe care o cultiva altcineva.
V-am trimis la şcoală, unde vă învăţa altcineva.
Era pe dos.
Noi facem regulile acum. Noi patru.
În locul ăsta, suntem doar noi.
E al nostru.
- Acum ce urmează ? - Nimic. Ai sărit în aer.
Tu când sari în aer ?
Niciodată. Eu sunt americanul. Tu eşti talibanul.
Bine.
Unu, doi, trei...
"Când primii pionieri au plecat spre vest, viaţa era grea.
Mulţi şi-au dat toţi banii pe această călătorie
şi, când au ajuns la destinaţie, nu mai aveau nimic.
Erau americani obişnuiţi,
care au riscat totul pentru o recompensă incertă."
- "Frontira era un..." - Frontiera.
I-E-R-A. Ca în "pioniera".
"Frontiera era un loc periculos..."
Ce vreţi să punem pe steag ?
- Putem să punem stele ? - Câte ?
Patru ?
De ce patru ?
Noi suntem patru.
- Mie îmi plac piraţii. - Un craniu şi oase încrucişate ?
Nu !
- Sora ta se teme de schelete. - Ai zis că poate fi orice.
Orice nu implică schelete sau zombi.
Rechini.
Rechini se poate.
- Ai aerul că vrei să întrebi ceva. - Cum arăt, cu "aerul" ăsta ?
Gânditor, ochii pe jumătate închişi, un aer niţel constipat.
Serios ?
Ţie ţi-e bine ?
Mai mult decât bine.
Crezi că locul ăsta e bun pentru tine ? Te ajută ?
- Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
Am descoperit un centru de comandă. Avem ţinta în vizor.
Aveţi grijă. E înarmat. Am putea avea nevoie de sprijin aerian. Terminat.
Bună ziua !
Aveţi o clipă liberă ? Sunt de la Siguranţa în Construcţii.
Am venit aici, în inspecţie, acum trei sau patru ani.
Locul era deja în executare silită, dar arăta ca naiba.
Am găsit nişte cherestea zăcând pe aici. Am reparat ce am putut.
- Curentul e de la reţea ? - Da. Sper să trec pe panouri solare.
- Telefon ? - Vechea linie de fix.
Unde e fosa septică ?
Acolo, cred.
Da.
Simţiţi mirosul ?
Aveţi o scurgere.
Trebuie să scoateţi rezervorul şi să-l peticiţi, poate chiar să-l înlocuiţi.
- Zău aşa ! - Mai la vale, sunt ferme.
Municipalitatea consideră contaminarea risc de infectare cu E. coli.
Cred că fostul proprietar a moştenit autorizaţia de la cel anterior.
- Trebuie să-l scot eu ? - Ai un troliu ?
- Nu. - O să ai nevoie de un troliu.
Ce rahat !
Nu. Rahatul vostru e cel care pătrunde în pânza noastră freatică.
Pentru Dumnezeu !
Cum crezi că arată ? Crezi că sunt galbene ?
Crezi că sunt portocalii ?
Cum de nu ştii cum arată o maimuţă ?
Mary !
Ea zice că nu sunt, dar eu cred că am găsit una.
Ai văzut vreuna prin copaci ?
Cred că ies doar noaptea. De-asta nu le-a văzut nimeni.
E cu tine ?
Eu sunt Eric.
Riley.
Riley, îi dai tu vestea proastă despre maimuţe ?
Sau va trebui să i-o dau eu ?
A doua zi era Ziua Recunoştinţei. Urmau să vină rude din oraş.
Deci Susie a gătit totul cu o zi înainte.
Curcanul, piureul de cartofi, turtele de mălai, tot tacâmul.
În noaptea aia, mă trezesc
şi aud nişte trosnete venind de la parter.
Parcă trecea o fanfară pe acolo.
M-am gândit că e Susie.
Că pune la punct ultimele detalii ale mesei festive.
Şi-atunci aud un mormăit ca un tunet înfundat, chiar în ceafa mea.
- Era un monstru ? - Mai rău.
Era Susie, care sforăia.
Eu nu sforăi.
Şi atunci mă duc jos.
Frigiderul era larg deschis, şi, vă jur,
în faţa lui un individ înfuleca, îndopându-se cu mâncarea lui Susie.
Şi zic "Amice, aia-i cina noastră de Ziua Recunoştinţei !"
Şi el ce-a zis ?
"Mâncarea vecinului a fost mai bună."
"Mâncarea vecinului a fost mai bună"...
"Ieşi naibii din casa mea !"
Atunci am hotărât că Tampa nu e pentru noi.
Prea mulţi scrântiţi.
Din punctul meu de vedere, ar trebui ţinuţi după gratii.
- Bourbon ? - Da.
Bătrâne, toarnă-mi unul mare, cu gheaţă.
Aţi văzut ursul care dă târcoale pe-aici ?
Dacă te duci până la pârâu...
- Acolo e o cascadă mică, dar... - Armele sunt rele.
Armele pot fi rele, dar, dacă sunt folosite corect,
sunt doar o unealtă, ca o şurubelniţă.
Sau o cheie tubulară.
Şi asta.
Îmi pare rău dacă am făcut pe cineva să se simtă nelalocul său.
Sunt obişnuit s-o iau cu mine peste tot. Îmi cer scuze.
Nu... Vorbim şi noi ca nişte oameni de la oraş.
Am făcut o greşeală, iubitule. Ne ducem acasă.
Fetele se distrează aici.
Mie îmi place, şi cred că ne e foarte bine aici.
Mama e bine ?
Şi nu trebuie să avem de-a face cu lumea reală în clipa asta, bine ?
Asta e cel mai bine pentru tine. Ne-am mutat aici pentru tine.
- Înţelegi asta ? - O să fie bine.
Noi nu suntem ca oamenii ăştia !
- O să-i fie mai bine dimineaţă. - O să găsim o cale.
Crezi că Eric omoară oameni cu puşca lui ?
Probabil.
Câţi ?
Zece.
Pe bune ?
Da.
Îi împuşcă în cap.
Creierii le explodează ca nişte spaghete.
Eu nu cred că omoară pe cineva.
Poţi să-l repari, da ?
Da.
Fir-ar să fie !
Al naibii troliu !
Unde naiba găsesc un afurisit de troliu ?
Nu uita ce ţi-am spus.
Inspiri...
Expiri încet...
Şi... când te simţi pregătită.
Ai tras frumos !
Ai un talent înnăscut.
Uite... nu e treaba mea,
aşa că, dacă sar calul, să-mi spui să mă duc naibii.
Alice e împăcată cu gândul că locuieşte aici ?
Da. N-are nimic împotrivă. E bine.
Alice are tulburare bipolară.
Acum un an, preda la şcoala elementară, şi...
a avut un episod
şi a crezut că un elev e, de fapt, altcineva.
Şi a fost foarte rău.
Ea...
Are nevoie de o pauză. De odihnă. Ca să-şi limpezească mintea.
I-au dat un tratament şi o ajută, o vreme,
dar, după aia, starea i se înrăutăţeşte.
Aici, însă, pare sănătoasă. Ştii ?
Cred că e un loc foarte bun pentru ea. E fericită. Suntem fericiţi.
Capul sus ! Foarte curând veţi fi nişte "oameni de munte".
Pionieri.
Da... Avem nevoie de mult ajutor.
Ai un troliu ?
- Draga mea, nu-l bate la cap... - Nu am.
Dar s-ar putea să ştiu pe cineva care are.
S-ar putea să am nevoie de o favoare.
Cum arată ? E întins bine ?
- Da. - Bine.
Poţi sigila fisura cu nişte material de etanşare,
apoi bagi rezervorul înapoi în pământ.
- Dle Danik, nu pot să spun cât de... - "Dl Danik" e tata.
- Zi-mi Steve, omule. - Bine, Steve.
Suntem vecini. Şi tu ai face acelaşi lucru pentru mine, nu ?
Bineînţeles.
Eşti un ticălos dat naibii, ştiai ? Eşti tare.
Suntem o specie pe cale de dispariţie.
Lana, tu trebuie să învârţi troliul.
Pe bune ?!
Nu. Nu vorbeşte serios.
- Bei o bere ? - Da.
Apasă foarte uşor trăgaciul. Niciodată brusc.
Bine...
Şi pe urmă ?
O să te lovească în umăr, aşa că ţine-o strâns.
O să mă lovească ?
E mai bine s-o ţii dreaptă. Ţine patul exact aici.
- Bine. - Da.
Doare !
Aveţi ceva care nu-ţi smulge braţul ?
Asta are un recul mai puternic decât una de calibru 12.
Deci, după asta, toate vor părea floare la ureche.
I-am dăruit una fiicei mele când a împlinit şapte ani.
Prostănacul de copil a tras un glonte chiar lângă capul fratelui său.
Încă nu aude, în cea mai mare parte a timpului.
Tatăl tău cu ce s-a ocupat ?
A lucrat într-o mină, dar a fost concediat.
Acum ? Nu ştiu. E ca un fermier, cred.
Asta-i destul de bine.
Familia mea e putred de bogată.
Trăim aici doar fiindcă ne place să vânăm şi să pescuim.
Am putea trăi şi în Beverly Hills, dacă am vrea.
Cu piscină.
Noi aveam piscină.
Eu mă refer la o piscină adevărată, nu la copaia familiei tale.
N-ar trebui să ne întoarcem ?
Ţi-e frică ? Încerc să-ţi arăt chestii de "fiară".
Tu eşti "fiară" ?
Cred că da.
Bine.
- Locul ăsta e tare. - Da, e foarte drăguţ.
Mă gândesc să pun aici o maşină de făcut gheaţă, pe timpul verii.
- Ce faci aici ? - Chestii de-ale adulţilor.
O rupi !
Ai grijă cu paginile ! Bine ?
Bine.
Uneori, beau berea tatălui meu.
Ar trebui să ne ducem înapoi.
De ce ?
Cred că am auzit pe cineva strigând, aşa că ar trebui să ne întoarcem.
Dacă nu voiai să stai cu mine, trebuia să zici.
E vorba doar...
Nu vreau s-o beau.
- Am crezut că putem fi prietene. - Putem.
Bea-o !
Trebuie să bei ! Bea-o !
Treci înapoi !
Ai zis că eşti o "fiară" !
Îmi pare rău ! N-am făcut eu asta.
- N-am făcut asta, bine ? - Riley !
- Bine ? - Ce este ?
- Ce se petrece ? - Riley !
- Eşti teafără ? - Îmi pare foarte rău.
N-am vrut. A fost un accident ! Îmi pare rău.
N-ar trebui să te mişti.
E în ordine. Mă ocup eu. Vreau să văd.
Mişcă-te puţin. Cum e ?
Doare puţin ? Bine. Ştii ce ?
Se pare că l-ai sucit puţin, dar cred că ai să supravieţuieşti.
Riley !
- Ce s-a întâmplat ? - Mamă...
Dumnezeule ! Eşti teafără ? Fetiţa mea...
Îmi pare rău. A fost un accident !
Ce ţi-a făcut ? De ce ţi-a făcut rău ?
- E în ordine. - Ce ai făcut ?
Îmi pare rău. A fost un accident. Ne jucam.
Asta nu e joacă !
- Ce ai făcut ? - Îmi pare rău. A fost un accident !
- Îmi pare rău ! - Ce ai făcut ?
Ce ai făcut ?
- Ce ai făcut ?! - Iubito ! Opreşte-te !
Iubito ! Uită-te la mine !
E în ordine. Uite. E teafără.
E bine. Uită-te la ea.
- Îmi pare foarte rău... - E teafără. Uită-te la mine.
Îmi pare foarte rău. N-am vrut.
- Îmi pare atât de rău ! - Nu mai plânge !
Bine ? Gata !
Îmi pare rău că s-a întâmplat asta.
O să ne revanşăm într-un fel. Iar ea o să fie...
- O să fie bine. - E în ordine. Ea e bine.
- Nu e bine. - Este. Uită-te la ea.
- E bine. - Nu e bine.
Vino.
Riley, să mergem !
Mama e bolnavă.
Ca atunci când eşti răcit ?
A mai fost aşa, înainte. Tu nu-ţi aminteşti.
Îmi amintesc. Tata a dus-o la doctor.
Pe urmă, a fost din nou mama.
Nu cred că tata o s-o ducă la doctor, de data asta.
- Acum e altfel. - E şi tata bolnav ?
Nu. Doar altfel.
Simt că a trecut atâta vreme...
Când te-am văzut ultima dată ?
Copiii mei au mai crescut. Trebuie să-i vezi înainte să pleci.
Nu ştii niciodată unde se vor duce.
- Sunt aici. - Ştii, copiii...
Cresc atât de repede...
Într-o bună zi, te trezeşti că sunt nişte adulţi mai mici.
Eu sunt.
Sunt aici.
Mary ?
Am crezut...
Sigur că tu eşti.
Îmi pare atât de rău, scumpa mea.
E în ordine.
Am făcut-o cu mâna mea. E unicul meu copil.
Ăsta e unicul meu copil. La naiba cu ceilalţi.
E o armă de război dată naibii, amice.
E mişto că ai tăi te lasă să stai afară până târziu.
Împinge marginile spre interior, tolomacule.
Am cumpărat spray-ul.
Încerci să-ţi abureşti creierii ?
Te bagi ?
- Da. - Te fac arşice.
Nu te ambala. Glumim şi noi.
- Stai... Chiar faci asta ? - Ce ?!
Inspiri ? Aşa se făcea pe vremuri.
Cel mai bun mod e direct. Cârpa îl diluează. Ştie tot omul.
- De când ? - Dintotdeauna.
Dacă vrei să te ameţeşti, lasă cârpa şi bagă-l direct aici.
Bine. Dacă eşti prea pămpălău, lasă-l pe tăticu'.
Dă-te naibii !
Să te ia dracu' !
Du-te dracului !
Eşti atât de prost...
- Tată... Mama se simte bine ? - Da. Mama e bine.
E doar obosită. Ştii cum e ea când e obosită.
Nu-i uşor să ai grijă de toată lumea, non-stop.
- Ar trebui să meargă la doctor ? - Mama n-are nevoie de doctor.
Are doar nevoie de odihnă. O să se simtă bine, îţi promit.
Mamă ?
Când au ajuns ei acolo,
în Statele Unite mai erau peste 500 de triburi băştinaşe.
Dar, pe măsură ce colonizatorii albi înaintau spre vest,
între nou-veniţi şi triburile locale violenţa devenea tot mai aprinsă.
În 1800, populaţia de piei-roşii a Statelor Unite era de circa 600 000.
Până în 1890, însă, scăzuse la doar 250 000.
Unde s-au dus ?
Au murit.
De ce ?
I-am omorât.
- Riley, surorii tale nu-i... - E adevărat.
Surorii tale nu-i place asta.
Triburilor rămase li s-au luat pământurile.
Au fost silite să se mute în rezervaţii,
unde alte mii de băştinaşi au murit de foame şi...
Riley !
De ce i-au omorât ?
Mamă !
Riley ?
Ai rupt una dintre paginile astea ?
Nu-i nimic dacă ai făcut asta.
Poţi să-mi spui adevărul.
Gata cu şcoala pentru azi.
Arăţi tare.
Adevărat ?
Acum !
Copile !
Treci încoace !
- Du-te dracului ! - Ba du-te tu !
Istoria e foarte importantă fiindcă ne învaţă despre găuri de fund şi vagine
care s-au întâmplat acum multă vreme.
În trecut, adulţii se îmbrăcau cu nişte ţoale...
Mamă, am nevoie de un tricou.
Sunt în maşina de spălat.
Nu avem maşină de spălat.
Asta era în casa veche.
Ce tot spui ?
Lasă.
Îmi pare rău.
Ce faci ?
Sunt o râmă.
E o mare prostie.
Veniţi ! Amândouă !
Unde e mama ?
Nu vine.
De unde ştii ?
- Feronerie ? - Culoarul 12.
- Ce faci ? - Taci.
Riley !
Vreau şi eu !
- Dă-mi ! - Dă-le drumul !
Nu ! Mama mi-ar da !
Mama nu e aici !
E totul în ordine aici, în spate ?
Riley nu vrea să împartă.
Sunt destule pentru toată lumea.
Împarte cu sora ta.
Fac eu cinste.
Nu v-am mai văzut pe-aici.
Locuim pe munte.
Pe munte... Cred că e distractiv.
Uneori e plictisitor.
Nu mai sunt copii acolo, în afară de o fată, care a rănit-o pe Riley.
Eşti bine ?
Mama a plesnit-o peste faţă pe fata cealaltă.
Mary !
Toată lumea e bine.
Mama n-a făcut rău nimănui.
- Mama e înspăimântătoare, uneori. - Taci !
Când eram de vârsta ta, părinţii mei se certau.
Şi era înspăimântător.
Uneori, dădeau şi în oameni.
Mama voastră vă face rău ?
Mie-mi puteţi spune.
Totul e bine. Trebuie să plecăm.
Să mergem, Mary.
E în ordine să ceri ajutor.
Ce naiba crezi că faci ?
Pleacă de lângă ele !
Vorbeam despre mama.
În maşină, fetelor.
- Dar... - Acum !
- Ce i-aţi zis despre mama voastră ? - Nu i-am zis nimic.
E ca Reagan, omule. Îţi aminteşti de Reagan ?
A zis "Fiţi ca cetatea strălucitoare de pe deal."
Nu ? A luat citatul ăsta din Biblie. Dar el l-a zis cel mai bine.
A fost un afurisit dat naibii.
Cetate pe deal. Îmi place.
Să ştii că da ! Noi suntem cetatea strălucitoare de pe deal. Nu ?
Ăştia suntem noi, tipule.
- Asta facem ! - Da ?
- Şi ei nu pricep, naibii ! - Da. Cine ?
- Cine ? - Afurisitele de elite constipate.
Asculţi ce-ţi spun, naibii ?
Trebuie să respiri !
Îmi pare rău.
- Nu ştiu ce se întâmplă cu mine. - Iubito...
- Am nevoie de un doctor. - Şi cine o să-l plătească ?
Locul ăsta îţi face bine ! Ai zis că ţi-e bine aici.
Ai zis că te ajută.
Ce faceţi ? Părinţii voştri sunt acasă ?
- Vă pot fi de folos cu ceva ? - Dle Hayes, sunt Loraine Miller.
De la Direcţia pentru Protecţia Copilului şi a Familiei.
Bine...
Am primit o plângere care necesită o anchetă socială asupra copiilor dv.
O plângere din partea cui ?
Putem intra ?
Aveţi, vreunul dintre părinţi, cazier ?
Nu.
Vă pedepsiţi copiii ?
Nu.
Adică da, dacă nu sunt cuminţi, dar nu le batem.
Ne întrebaţi dacă dăm în copiii noştri ?
Sunt întrebări standard.
Dacă fetiţele dv. se rănesc,
aveţi soluţii de urgenţă pentru îngrijirea lor medicală ?
Da. Avem o trusă de prim-ajutor.
Pot s-o văd ?
Sigur.
Aveţi un exemplar al situaţiei şcolare curente a copiilor ?
Le şcolarizăm la domiciliu. Soţia mea e învăţătoare.
- Sunteţi titularizată ? - Da, are acreditare în California.
Îmi pare rău, domnule, dar aş dori să răspundă ea, dacă se poate.
Doamnă...
Am avut acreditare de la Inspectoratul Şcolar din California,
dar a expirat în timpul unei perioade de absenţă de la catedră.
Mai am însă acreditarea pentru învăţământul preşcolar.
Doriţi s-o vedeţi ?
Ar prinde bine.
În zonă sunt destul de multe familii care-şi şcolesc copiii acasă.
În mod normal, însă, cerem rapoarte standardizate
şi indicatori de referinţă pe care părinţii trebuie să-i ofere anual.
Desigur.
Da... Am găsit-o !
Bine...
Va trebui să vorbesc cu copiii dv., între patru ochi.
Există un loc în care putem face asta ?
Aici ce ai desenat ?
O ţestoasă fără carapace.
E foarte creativ !
Trebuie să ştiţi că e în regulă să fiţi sincere cu mine.
Am dat de necaz ?
Nimeni n-a dat de necaz.
Atunci de ce ai venit ?
Am venit ca să ajut. Atât.
Ce înseamnă asta ?
Înseamnă că sunt aici ca să fac tot ce pot ca să-i ajut pe părinţii voştri
să facă din această casă cel mai bun cămin cu putinţă pentru voi.
Ai ajutat mulţi oameni ?
Da.
Riley ?
Simţi nevoia să-mi spui ceva ?
Mereu durează atât de mult ?
Putem vorbi afară ?
Despre ce aţi vorbit ?
Ce a spus ?
Că o să ne ajute.
Cum o să ajute ?
Riley !
O s-o ajute pe mama.
Riley, orice i-ai fi spus, trebuie să-i spui că a fost o minciună.
Mă înţelegi ?
- N-a fost. - Nu-mi pasă !
Domnule şi doamnă Hayes, pe baza observaţiilor efectuate în casa dv.,
cred că e în interesul copiilor să fie plasaţi
în grija Protecţiei Copilului până la finalizarea anchetei sociale.
Nu se poate ! Ai zis că o s-o ajuţi pe mama ! A zis că o ajută !
Orice v-ar fi spus fiica mea, nu e adevărat.
Vă rog ! Nu înţeleg. Ne putem aşeza puţin ?
Liniştiţi-vă, doamnă. Vă rog să luaţi loc.
- Ajunge. Nu te apropia de soţia mea ! - De ce trebuie să plec ?
Ai zis că o s-o ajuţi pe mama !
Nu sunt un copil ! Nu-mi vorbi ca unui copil mic !
- Calmaţi-vă. - Suntem o echipă, aţi uitat ?
Nu suntem. Eşti o mincinoasă ! Ai zis că o s-o ajuţi pe mama !
- Nu puteţi face asta ! - Riley !
Nu se poate să faceţi asta !
Riley !
Bun venit înapoi la joc...
E în ordine... Stai liniştită.
Gata. Am terminat.
Ştii că va trebui să pleci curând ?
Ştiu.
Riley !
O să întârzii.
Hai, puştoaico ! Să mergem !
Mama Carol spune că în weekend ne putem duce în parcul bun.
Nu-i mai spune aşa. Ea doar are grijă de noi până ne putem întoarce acasă.
Bună ! Drăguţă bluză.
Mulţumesc.
Ce ai pentru prânz ?
Nu ştiu.
Vrei să facem schimb ?
Bine.
Mulţumesc.
Ea nu ţi-a dat prânzul ei.
Ştiu. Te sun eu înapoi.
O să te sun eu.
Mary ! Te simţi bine ?
Sunt talibanul.
Riley, vino aici !
Ce crezi că fac mama şi tata acum ?
Cred că sunt acasă.
Crezi că o să ne viziteze ?
Nu.
Mama Carol a zis că poate o să vină.
Mulţi ani trăiască !
Nu !
Fetelor ! A venit.
- Tati ! - Bună !
Ce mă bucur să te văd !
Nu-ţi îmbrăţişezi tatăl ?
E în ordine.
Ce strânsoare puternică !
Ce ai păţit la ochi ?
- A fost un incident. - A dat cineva în tine ?
S-a bătut cu alte fete, la şcoală.
Cine vrea pizza ?
Vine şi mami ?
Nu. Mami n-a putut veni.
Dar mi-a zis să vă spun că vă iubeşte pe amândouă foarte mult.
Ce-i cu tine ? Nu mai mănânci marginea ? De când ?
Hai ! Marginea clădeşte caracterul.
E oribilă.
- Te-am prevenit. - Vorbeşte !
Cum e la şcoală ?
A trebuit să mă duc la una nouă.
- O şcoală nouă ? Când ? - E în acelaşi campus.
Nu înţeleg.
Riley e înscrisă într-un program-satelit
pentru copiii care au nevoie de sprijin academic suplimentar.
E pentru copii proşti.
Riley, tu nu eşti proastă.
Nu înţeleg. Citeşte bine şi mult. Îi place şcoala.
Ce-i asta ?
- Doctorie. - Pentru ce ?
- Creierul meu. - E metilfenidat.
Are o doză relativ mică. Mary a fost diagnosticată cu ADHD.
E un copil ! Are personalitate !
Trebuie să aveţi permisiunea noastră pentru asta, nu ?
Consimţământul parental nu a fost necesar, în acest caz.
Familia socială şi Protecţia Copilului au considerat că e alegerea corectă.
Draga mea... chestia asta te ajută ?
Dacă ei spun că trebuie s-o iei, trebuie s-o iei, bine ?
Bine.
Scuzaţi-mă, trebuie să mă duc la toaletă.
Ar trebui să încheiaţi.
Am un cadou pentru tine.
Ce este ?
E în maşină. Vrei să mergem să-l vezi ?
N-ar trebui s-o aşteptăm pe Loraine ?
Să n-o aşteptăm.
- Mi-am uitat doctoria ! - N-ai nevoie de ea.
- Eşti perfectă aşa cum eşti. Vino ! - Bine.
- Urcaţi în maşină ! - Unde e cadoul ?
L-am uitat acasă.
- Hai, trebuie să plecăm. - Tată ?
- Trebuie să scrii un bilet ! - Poftim ?
Data viitoare, înainte să pleci de acasă, să-ţi scrii un bilet,
ca să nu uiţi cadoul meu !
- Tată ! - Bună idee.
Ce e ?
Pot să stau în faţă ?
Sunteţi gata ?
- Da. - Atunci să începem !
"Cine a scos gazele ?"
Era "Cine a supărat gazdele ?"
- Nu asta a zis tata. - Varianta mea îmi place mai mult.
N-ar fi trebuit să pleci ?
Unde ?
La muncă.
E... duminică.
Mă gândeam că putem petrece un timp plăcut, cu copiii.
N-o să vă las să vă uitaţi la SpongeBob toată ziua.
Am teme de făcut.
Teme ?
Va trebui să vorbesc cu profesoara ta.
La cât de multe vă dă... Ştiu că nu le corectează.
- Nu e nevoie să... - E-n ordine. Vreau să le fac.
Ce pot să spun ? E un copil muncitor.
Cui îi e foame ?
Nu ai nicio temă !
Taci ! Prefă-te.
- E o prostie ! - Mary ! Taci !
N-o stârni iar.
De ce ne prefacem că suntem în casa veche ? Nu suntem în casa veche !
Dave...
Unde e mâncarea ?
Credeam că am cumpărat de mâncare.
Alice !
E în ordine !
O să intre !
O să intre în casa noastră !
Domnule Dave, casa dv. e înconjurată.
Alice, uită-te la mine ! Cât timp sunt copiii aici, nu vor intra.
- M-ai minţit ! - Avem un elicopter medical pregătit.
Trebuie să comunicaţi cu noi.
"Păianjenul" către comandant ! Recepţionezi ?
Se pare că au adus o adevărată armată.
Probabil că au şi un afurisit de lansator de rachete.
"SUNTEŢI LA TELEVIZOR"
"PE CE POST"
"PE TOATE"
Dle Hayes, situaţia asta se va încheia.
Nu deţineţi controlul. Gândiţi-vă la familia dv.
De ce fac asta în fiecare noapte ?
Ca să nu putem dormi.
Vor să plecăm.
Mary !
- Ce e ? - Tobe sau chitară ?
Trebuie să gândeşti rapid: tobe sau chitară ?
Chitară.
Bine.
Mai cu milă !
Doare.
Mama Carol zice că trebuie să fie strânsă, ca să nu par şleampătă.
Mama Carol te-a făcut "şleampătă" ?
Da.
Mama Carol pare a fi o scorpie.
Ce zici de băutura aia pe care o voiai ?
Serios ?
Sigur. De ce nu ?
Trebuie să ciocnim pentru ceva. Să fie oficial.
Pionieri ?
Da, sigur. Pentru pionieri.
Are un gust mai bun când eşti mai mare ?
Nu. Doar te pricepi mai bine la băutul lui.
Ai un plan ?
Nu.
Dar îmi place asta.
- Ce ? - Să fim iar împreună.
Da. Şi mie.
ISTORIA AMERICII De la începuturi până în 1987
Avem mâncare ?
Urgenţe !
Aş dori două sendvişuri mari cu chiftele,
unul cu curcan prăjit şi unul cu salam.
- Tată ! - Fără salată pe salam, vă rog.
- E o glumă ? - Nu, nu e o glumă.
Nu am carte de telefon, şi copiilor mei le e foame.
Aţi sunat la biroul şerifului. Noi nu livrăm sendvişuri.
Spuneţi-i unuia dintre oamenii voştri parcaţi în faţa casei mele să-mi aducă.
- Cu cine vorbesc ? - Dave Hayes.
Lăsaţi comanda la uşă ! Nu glumesc !
Mă laşi să intru, sau ce faci ?
Deci ai luat copiii şi ai ieşit pe uşă, pur şi simplu ?
- Cam aşa ceva. - Şi pe urmă...
V-aţi întors aici.
Nu se simţeam foarte bine fără ei.
Locul copiilor e lângă părinţii lor.
Şeriful a ţinut o conferinţă de presă.
A zis că ai deschis focul asupra unei maşini a lor, când a venit.
Am tras un foc în aer. Atât.
Sunt gata să depun mărturie sub jurământ
că n-ai putea trage în nimic, nici dacă ai vrea.
Însă în faţa casei tale e plin de poliţişti
care nu te cunosc la fel de bine ca mine.
Danik protestează la poliţie, face pancarte şi toate alea.
Şi-a campat toată familia la intersecţie.
Eu, unul, cred că lui Steve îi place să se vadă la televizor.
Domnul să-l binecuvânteze. Deci suntem bătălia supremă a clanului Danik ?
Dacă e să mori pe cruce, fă-o pentru o cauză mare.
Nu ştiu cât de mari suntem.
Nu le spune asta echipelor de la ştiri.
Au oameni în pătrăţele mici,
vorbind despre voi, câte şase, şapte, opt deodată, pe ecran.
- E vreunul de partea noastră ? - În mare parte, doar ţărănoii.
Noi, ţărănoii, suntem oameni mândri.
Trebuie să facem front comun.
Ce ai învăţat de aici ?
Cum am zis: locul copiilor e lângă părinţi.
Nu. Din toate astea. Din...
Din locul ăsta.
Am crezut că va fi plăcut să nu mai facem parte din lume.
- Ce ai împotriva lumii ? - Ea avea ceva împotriva noastră.
Ştii că... asta e lumea.
Eşti încă în ea, amice.
N-ai făcut decât să te muţi în vârful unui munte.
Ne poţi ajuta ?
Poţi să vorbeşti cu ei ? Spune-le că suntem oameni buni.
Când eram la puşcaşii marini,
la pregătirea de bază,
ne-au băgat într-o cameră şi au aruncat în ea grenade percutante.
A fost rapid.
Nu mai vezi nimic.
Unda de şoc îţi afectează urechea internă, deci nu poţi sta în picioare.
Am văzut bărbaţi vărsându-şi maţele până mai ieşea doar fiere.
Ce crezi că-i va face o grenadă din asta unui copil ?
Ce facem ?
Lasă-mă să ies cu copiii.
Azi.
De partea cui eşti ?
Vor intra, Dave.
Nu ştiu când,
dar situaţia asta se va sfârşi.
Încerci să-mi iei familia ?
Trebuie să pui capăt aşa cum se cuvine.
- Trebuie să pleci. - Încă nu !
Dave, opreşte-te !
- Tată... - Iubitule... are dreptate.
Ce naiba spui ? Ce vrei să spui ?
Nu vrei să-i mai vezi pe copii ?
- Asta vrei ? - Dave, opreşte-te.
Crezi că sunt vreun păcălici ? Asta e casa mea !
S-au tras focuri de armă !
Ieşi !
- Găsiţi un adăpost sigur. - Nu vorbi cu copiii mei !
- Fetelor, sus ! - Dave !
Ieşi naibii din casa mea !
Nu vă apropiaţi de uşă.
Mişcă !
Cară-te naibii din casa mea, Eric !
Dracu' să vă ia !
Tată !
Iisuse ! Nu !
Alice !
Nu muri ! Rămâi cu mine !
Rezistă ! Înţelegi ?
Fetelor, veniţi aici ! Aplicaţi presiune.
Mami ! Te rog !
Ţineţi apăsat !
Nu mai aveţi nevoie de mine.
Aţi crescut.
Promite-mi că nu ne părăseşti !
Promite-mi !
La o parte ! Dă-te !
Draga mea, eşti bine ?
Riley, dacă intră cineva, tragi ! Mă înţelegi ?
Iubito ! Rămâi cu mine !
E în ordine...
O să te faci bine. Îţi promit.
Dle Hayes, e toată lumea din casă teafără ?
Mi-aţi împuşcat soţia !
Dracu' să vă ia !
Nu trageţi !
De ce nu ne puteţi lăsa în pace ?
Vrem doar să fim lăsaţi în pace ! E tot ce ne-am dorit !
Lua-v-ar dracu' !
- Tată ! - Vrem doar să fim lăsaţi în pace !
- De ce nu puteţi face asta ? - Tată !
- Ce e ? - Opreşte-te !
Vrei s-o vezi pe mama ta murind ? Ei au împuşcat-o !
O să intre şi o să mi-o ia !
- Nu. - Taci şi ascultă-mă.
Nu, ascultă tu ! Nu asculţi niciodată ! Mama avea nevoie doar de ajutor !
Nu ei i-au făcut asta.
Tu ai făcut-o.
Nu vom mai fi niciodată o familie.
Aici nu mai e "acasă".
Nu mai e de foarte multă vreme.
Dar nu locul ăsta face din noi o familie.
Niciodată nu a făcut.
Îmi pare rău.
A fost odată o familie de pionieri ai Vestului,
în căutarea unei vieţi mai bune.
În familia asta erau o soră mai mare şi una mai mică.
O mamă şi un tată.
Făceau multe greşeli,
dar îşi dădeau toată silinţa.
Aveau o casă în vârf de munte.
Şi râdeau şi pescuiau
şi-şi cultivau propriile legume.
În majoritatea timpului erau fericiţi,
cu excepţia dăţilor în care erau trişti.
Nu erau perfecţi...
Dar erau o familie.
Traducerea şi adaptarea ANCA RĂZUŞ - DIMANCEA